Рик Янси
Петата вълна

Част 1 от „Петата вълна“

Превод от английски: Пламен Кирилов, 2013

chitanka.info

На Санди — за неуморната й любов и вдъхновяващите й мечтания.

Първа вълна: Шалтер.

Втора вълна: Цунами.

Трета вълна: Чума.

Четвърта вълна: Заглушител.

Внедряване: 1995 г.

Те дори няма да се събудят.

На сутринта спящата жена ще изпита само смътно безпокойство и натрапчивото чувство, че някой я наблюдава. Тревожността й ще избледнее за по-малко от ден и скоро ще се забрави.

Споменът за съня ще се задържи малко по-дълго.

Сън, в който една голяма сова се взира в нея през стъклото на прозореца с огромните си очи, оградени от бели кръгове.

Но тя няма да се събуди. Нито мъжът до нея. Двамата няма да усетят сянката над тях. Както няма да я почувства и онова, за което тя е дошла — бебето в утробата на жената. Внедряването не нарушава кожата, не засяга и една-единствена клетка от тялото на майката или рожбата й.

След по-малко от минута всичко ще свърши и сянката ще се оттегли.

Ще останат само мъжът, жената и бебето вътре в нея, както и неканеният гост вътре в бебето. Всички ще спят.

Мъжът и жената ще се събудят на сутринта, бебето — няколко месеца по-късно с раждането си.

Неканеният гост в него ще продължи да спи още цели няколко години. Дотогава тревогата на майката и споменът за съня отдавна ще са изчезнали.

Пет години по-късно, докато се разхожда с детето си из зоологическата градина, жената ще мерне сова като тази от съня. Гледката необяснимо защо ще я разтревожи.

Но какво толкова? Не е първата, сънувала страшни сови!

Нито пък ще е последната.

І. Последният летописец

1.

Извънземните са тъпи.

Не говоря за истинските извънземни. Те, Другите, не са глупави. Другите са толкова по-напред от нас, че все едно да сравняваш най-глупавия човек с най-умното куче. Няма и място за сравнение.

Говоря за извънземните, които си измисляме.

Онези, които фабрикуваме от мига, в който сме осъзнали, че искрящите светлинки в небето над нас са слънца като нашето и около тях сигурно кръжат планети, подобни на нашата. Разбрахте, нали — извънземните, които си представяме, онези, които очакваме да ни нападнат, човекоподобните. Виждали сте ги безброй пъти. Как ни връхлитат от небето с техните летящи чинии и сриват Ню Йорк, Токио или Лондон; или шестват по земята в огромни, подобни на паяци машини, стрелят с лъчеви оръжия и винаги, ама винаги човечеството в миг забравя дрязгите си и, сплотено в едно, дава смел отпор на нашествениците. Давид убива Голиат и всички (с изключение на Голиат) се разотиват щастливи.

Какви глупости!

Все едно хлебарка да си въобрази, че може да възпре обувката, канеща се да я размаже.

Няма как да разберем, но се обзалагам, че Другите знаят за човешките фантасмагории. И сигурно се пукат от смях. Майко мила! Ако, разбира се, имат чувство за хумор. Сигурно ни се смеят така, както ние на едно глупаво сладко пале. „Какви глупави, сладки хора! Мислят, че разсъждаваме като тях! Не са ли очарователни?“

Така че забравете всички летящи чинии, малки зелени човечета и гигантски механични паяци, бълващи смъртоносни лъчи. Забравете епичните битки с танкове и изтребители, както и триумфалната победа на нашата разпасана, но твърда и неустрашима човешка раса над пълчищата от опулени чудовища. Това е толкова далеч от истината, колкото тяхната умираща планета от нашата — живата.

Истината е, че ако им паднем, с нас е свършено.

2.

Не е изключено да съм последното човешко същество на Земята.

Което означава — и последното във Вселената.

Знам, че е тъпо. Надали са избили всички… засега. Макар че и това е възможно. Изглежда Другите искат да разсъждавам точно така.

Помните ли динозаврите? Добре.

И да не съм последният човек на Земята, сигурно съм от последните. Напълно сама — отчайващо сама — докато ме помете Четвъртата вълна и ме отнесе в отвъдното.

Това е една от мислите, които ме будят през нощта. Знаете какво е да се събудиш в три, облян от студена пот. Свит на кълбо, ококорен и дотолкова ужасѐн, че трябва да си напомняш да дишаш, ако не искаш сърцето ти да спре.

Мозъкът ми трескаво цикли като надраскано CD: „Сама, сама, сама. Каси, ти си сама.“

Каси е името ми.

Не Каси от Касандра. Или Каси от Касиди. Каси от Съзвездието Касиопея: нимфата, прикована на северния небосвод. Красива, но суетна, осъдена на небесно изгнаничество от бога на морето Посейдон заради волнодумството си. На гръцки името й означава „тази, чието слово блести“.

Моите родители не са и чували този мит. Просто името им е харесало.

Дори и когато имаше кой да го произнася, никой не го използваше. Само баща ми, само за да ме дразни и само с неговия ужасен италиански акцент: „Касиопея!“ Вбесяваше ме. Не го намирах нито за мило, нито за забавно и буквално намразих името си. „Аз съм Каси!“, виках му. „Просто Каси!“ Сега бих дала всичко, за да го чуя пак. Дори и само веднъж.

Дванайсетгодишна — четири години преди Пришествието получих от баща си телескоп за рождения си ден. В една хладна и ясна есенна вечер той го разположи на двора и ми показа съзвездието.

— Виж как прилича на W! — рече ми.

— Тогава защо името му започва с друга буква?

— Хм… Знам ли защо — усмихна се баща ми. По думите на мама това му се удаваше най-добре. И той го правеше постоянно, особено след като започна да оплешивява. Усмивката отклоняваше вниманието от темето му. — Не знам и какво значи „Касиопея“. Може да означава „мъдра“… „прекрасна“… „очарователна“… Просто си избери.

Той ме прегърна, а аз, залепена за окуляра, се взирах в петте звезди на повече от петдесет светлинни години разстояние. Чувствах дъха му с бузата си — топъл и влажен в хладния и сух есенен въздух. Дъхът на баща ми беше така близо, а звездите на Касиопея — така далеч.

Сега звездите са сякаш по-близки. На много по-малко от петстотинте милиарда километра, които ни делят. Можем да се докоснем — те мен и аз тях. Толкова близо са, колкото беше дъхът на баща ми някога.

Това звучи налудничаво. Луда ли съм? Или полудявам? Може да наречете някого луд само ако има нормален за сравнение. Като доброто и злото. Ако всичко беше добро, тогава нищо не би било добро.

Стоп! Това звучи… хм, налудничаво.

Лудост — новото име на нормалността.

Предполагам, че мога да се нарека луда, тъй като има поне едно нещо, с което да се сравня: самата аз. Не аз, такава каквато съм сега, зъзнеща в палатка насред гората, не смееща дори да надникне от спалния чувал. Не тази Каси. Не, говоря за Каси от преди Пришествието, преди Другите да паркират извънземните си машинарии в орбита. Дванайсетгодишната, чиито най-големи проблеми бяха луничките около носа, къдравата коса, неподходяща за каквито и да било прически, и сладкото момче, което я виждаше всеки ден, но изобщо не я забелязваше. Каси, която трябваше да свиква с болезнения факт, че не е нищо особено. Средна на вид. Средна по успех. Средна в спортове като карате и футбол. Единственото неповторимо нещо в нея беше странното й име — Каси от Касиопея, което обаче не говореше на никого нищо — както и способността да докосва носа си с език. Умение, което бързо загуби своята значимост в прогимназията.

Сравнена с някогашната Каси, аз съм луда. Както и тя е луда, сравнена с мен. Понякога й крещя — на тази, дванайсетгодишната — заради глупавата й коса, странното й име или нейната посредственост. „Какво правиш?“, викам й. „Не знаеш ли какво идва?“

Но не съм права. Тя не знаеше и нямаше как да знае. Заради блаженото й неведение ми липсва ужасно много, повече от всеки друг. Когато плача — когато си позволя да плача — плача за нея. Не плача за себе си. Плача за Каси, която вече не съществува.

И се чудя какво би помислила тя за мен.

За Каси — убийцата.

3.

Надали беше много по-възрастен от мен. Осемнайсет. Може би деветнайсет. Но, по дяволите, би могъл да е и на седемстотин и деветнайсет. Пет месеца, откакто започна всичко, а аз все още не съм сигурна дали Четвъртата вълна е от хора, от хибриди или дори от самите Други, макар да не ми харесва мисълта Другите да изглеждат точно като нас, да говорят точно като нас и да кървят точно като нас. Предпочитам да си представям Другите като… ами, други.

Бях на седмичния си набег за вода. До бивака ми има поток, но може да е замърсен — било с химикали, било с фекалии. А може и по течението да има трупове. А ако водата е отровена? Най-лесният начин да ни унищожат, е да ни лишат от вода за пиене.

Така че веднъж седмично мятам на рамо верния си M16, излизам от гората и стигам до магистралата. Три километра на юг, точно до изход 175, има бензиностанции с магазини. Взимам, колкото мога да нося бутилирана вода — което не е много, тъй като водата тежи — и бързо, преди да е станало съвсем тъмно, хуквам обратно към дърветата. Здрачът е най-доброто време за излизане. Никога не съм виждала безпилотен самолет по здрач. По три, по четири през деня и много повече през нощта — но нито един по здрач.

Усетих, че има нещо, още докато се промушвах през разбитата входна врата на бензиностанцията. На пръв поглед всичко беше, както го оставих миналата седмица — същите надраскани с графити стени и преобърнати рафтове, подът, осеян с празни кутии и изсъхнали изпражнения на плъхове, разбитите касови апарати и разграбените витрини. Същата отвратителна, воняща каша, в която газех всяка седмица от месец насам, за да стигна до склада зад хладилните витрини. Защо хората бяха грабили бира и безалкохолно, пари от касите и трезора, ролки лотарийни билети и какво ли не, но бяха пренебрегнали два палета питейна вода, така и не можах да разбера. Какво ли си бяха мислили? Идва извънземният Апокалипсис, грабете бира!

Същата разруха, същата смрад на плъхове и развалена храна, облачетата прах, танцуващи в мътната светлина на зацапаните прозорци, целият застинал и непокътнат ред на безпорядъка.

И все пак.

Нещо беше различно.

Стоях насред натрошените стъкла в малкото преддверие. Не го виждах. Не го чувах. Не чувствах мириса му. Но знаех, че има нещо.

Нещо различно.

Хиляди години ни делят от нашето животинско минало. Но дълбоко в гените ни нашите ловни инстинкти са още живи. Бдителността на газелата и антилопата, вятърът, който шумоли в тревата, сянката, която пробягва през дърветата. Вътрешният глас, който ти подсказва „Ей, внимавай, близо е!“

Близо е.

Не разбрах как съм свалила автомата от рамото си. Висеше на гърба ми; миг по-късно беше вече в ръцете ми с насочено дуло и свален предпазител.

Близо е.

Не бях стреляла по нещо по-различно от заек и то само за да разбера как се прави, и дали откатът от изстрела няма да откачи рамото ми. Веднъж стрелях над глутница диви кучета, които проявяваха нездрав интерес към лагера ми. Друг път почти отвесно, целейки се в малко трептящо петънце от зеленикава светлина — техният междузвезден кораб, който безшумно се плъзгаше на фона на Млечния път. Признавам, беше глупаво. Все едно сложих билборд с огромна стрелка, сочеща към мен, и надпис „Ехоооо, ето ме!“

След злополучния експеримент със заека, който превърна бедното животинче в неузнаваема пихтия от разкъсани черва и кости, се отказах от идеята да използвам автомата за ловуване. Дори не стрелях за упражнение. В тишината, която се възцари след Четвъртата вълна, всеки изстрел отекваше като ядрена експлозия.

И все пак моят M16 беше най-добрият ми приятел. Винаги до мен, дори и през нощта, мушнат в спалния чувал, предан и истински. През Четвъртата вълна не може да си сигурен дали хората са все още хора. Но в това, че оръжието е оръжие, няма никакво съмнение.

„Тихо, Каси! Близо е!“

Близо е.

Трябваше да избягам. Това ми подсказа вътрешният глас. Той е по-стар от мен. Стар, колкото човечеството.

Трябваше да се вслушам в този глас.

Вместо това чувах тишината на изоставения магазин. Ослушвах се напрегнато. „Онова“ беше близо. Предпазливо направих една крачка и строшените стъкла едва доловимо изпукаха под краката ми.

И тогава Онова произведе звук: нещо между кашлица и стон. Идваше откъм задното помещение, зад хладилните витрини; откъм палетите с водата ми.

Повече нямах нужда от вътрешния си глас. Беше ясно какво да правя, очевидно беше. Бягай!

Но не побягнах.

Първо правило за оцеляване в Четвъртата вълна: не вярвай на никого. Все едно как изглежда. Другите са много изкусни в заблудите. Впрочем, те са изкусни във всичко. Няма значение, че някой изглежда нормално, говори правилно и постъпва според очакванията ви. Нима смъртта на баща ми не го доказа? Дори и човекът пред вас да е спаружена старица, по-миловидна и от леля ви Тили със сладко коте в скута си, не може да сте сигурни — и няма как да сте сигурни — че не е от тях. Както и че не крие зареден пистолет зад котенцето.

Струва ви се абсурдно? Помислете пак. С времето ще ви се стори съвсем естествено. Никакви миловидни бабички!

Именно това е най-трудното. Ако мислех само за това, трябваше да не мърдам от спалния чувал, да се завия през глава и бавно да умра от глад. Да си предпазлив значи да не вярваш на никого.

Не. По-добре да рискувам леля Тили да се окаже една от тях, отколкото да се размина с някой от оцелелите.

Шибана работа.

Слаби сме, защото сме разпокъсани. Така е далеч по-лесно да ни изловят. И унищожат. Силите на Четвъртата вълна ни обричат на отшелничество. Разделени един от друг ние сме слаби и бавно полудяваме от самота и ужасното предчувствие за неизбежното.

Затова не побягнах. Не можах. Все едно дали То беше един от тях или леля Тили — аз трябваше да се защитя. Правило номер две: искаш ли да си жив, стой сам.

Тръгнах по посока на ридаещата кашлица — или кашлящото ридание, все едно — и със стаен дъх, на пръсти, доближих входа на вътрешното помещение.

Вратата беше открехната — достатъчно, за да се промъкна странешком през пролуката.

Пред мен — стена с метален стелаж. Вдясно — дълъг тесен коридор с наредени в него хладилници. Прозорци нямаше. Единствената светлина беше болнавото оранжево на умиращия ден зад мен. Достатъчно, за да очертае сянката ми върху лепкавия под. Клекнах и сянката ми се сви с мен.

Ръбът на хладилника пречеше да огледам коридора. Но можех да чуя Онзи — или каквото беше там: беше в другия край, кашляше и ридаеше. Някакъв странен бълбукащ стон.

Тежко ранен или някой, който се прави на ранен. Ако не се нуждае от помощ, значи е капан.

Ето в какво се превърна животът на Земята след Пришествието! Свят на или — или.

Или беше някой от тях и знаеше за мен, или беше човек в беда.

И в двата случая трябваше да се надигна и да завия зад ъгъла.

Затова се надигнах.

И завих.

4.

Той лежеше проснат до задната стена, на шест-седем метра от мен. Беше разкрачил дългите си крака и се държеше за стомаха. Беше с камуфлажни дрехи и черни кубинки, целият в мръсотия и кръв. Имаше кръв навсякъде. На стената зад него. Цяла локва върху бетона под него. Върху униформата му. Засъхнала в косата му. Кръвта проблясваше мрачно, черна като катран в сумрака.

В свободната му ръка имаше пистолет, насочен към главата ми.

Аз бях негово огледално отражение. Автоматът ми срещу пистолета му. Пръстите и на двама ни бяха върху спусъците.

Това, че той беше насочил пистолет към мен, не доказваше нищо. Може да беше ранен войник и да ме мислеше за една от тях.

Или може би не.

— Хвърли оръжието! — изсъска той към мен.

Ужас.

— Хвърли оръжието! — изкрещя той или по-скоро се опита да изкрещи. Думите бяха накъсани и хъркащи, удавени от надигащата се в устата му кръв. Тъмната течност преля през долната му устна и застина, проблясвайки през наболата му брада. Зъбите му блестяха кървави.

Потръпнах от гледката. Бях с гръб към светлината и се молех той да не забележи, че треперя, както и страха в очите ми. Пред мен не стоеше заек имал глупостта в една слънчева сутрин да налети на бивака ми. Това пред мен беше човек. Или поне приличаше на такъв.

Проблемът с убийството е в това, че не си сигурен дали ще се осмелиш да го направиш.

Третият път думите му не бяха така груби като втория; прозвучаха по-скоро като молба.

— Хвърли оръжието.

Ръката, която държеше пистолета, трепна. Дулото се наклони към пода. Очите ми бяха попривикнали към здрача и различих струйка кръв, стичаща се по цевта.

В този момент той изтърва оръжието.

Пистолетът издрънча между краката му. Той вдигна празната си ръка и я задържа с длан към мен над рамото си.

— Е — каза той с окървавена полуусмивка, — твой ред е.

Поклатих глава.

— Да видя и другата ти ръка — казах аз. Надявах се гласът ми да е прозвучал по-внушително, отколкото ми се стори. Виеше ми се свят, ръцете ме боляха, а коленете ми трепереха. Борех се с желанието да захвърля автомата. Изчакването е най-мъчително.

— Не мога — каза той.

— Искам да видя другата ти ръка.

— Боя се, че ако я мръдна, вътрешностите ми ще се изсипят.

Наместих приклада на автомата. Потях се, треперех и се мъчех да мисля. „Или-или, Каси. Какъв, в случая, е изборът ти?“

— Умирам — каза той без какъвто и да било патос. От това разстояние очите му бяха само точици отразена светлина. — Можеш да ме довършиш или да ми помогнеш. Знам, че си човек.

— Откъде знаеш? — запитах аз бързо, за да не издъхне, преди да получа отговор. Ако наистина беше войник, сигурно щеше да знае как да различава Другите от хората. Което за мен щеше да е изключително полезна информация.

— Ако не беше, досега да си ме застреляла. — Той отново се усмихна и по бузите му се образуваха трапчинки. Тогава разбрах колко млад беше всъщност. Едва няколко години по-голям от мен.

— Схвана ли сега? — каза той тихо. — По това ще разбереш.

— Какво да разбера? — Очите ми пареха. Образът на смачканото му тяло се огъваше пред мен като в криво огледало. Но не смеех да пусна автомата и да разтъркам очи.

— Че съм човек. Ако не бях, щях да те застрелям.

Звучеше логично. Или ми се искаше да е така? Ако е пуснал оръжието, само за да оставя и аз моето и после измъкне второ, куршумът щеше бодро да се здрависа с мозъка ми.

Ето в какво ни превърнаха Другите — в неверници. Няма как да се съюзиш с някой, ако не му вярваш. А без вяра няма надежда.

Лиши хората от човечност и съвсем лесно ще се отървеш от човечеството.

— Трябва да видя и другата ти ръка — настоях аз.

— Казах ти…

— Трябва да видя другата ръка.

Не можах да се удържа, гласът ми трепна.

Той избухна.

— Тогава просто ще трябва да ме застреляш, кучко! Застреляй ме и да свършваме!

Главата му се свлече към стената, устата му се отвори и от нея се изтръгна страховит изтерзан вой, който се заблъска от стена в стена, докато проглуши ушите ми. Не знаех дали вие от болка, или от мисълта, че няма да го спася. Беше загубил надежда, а това убива. Много преди истинската смърт. Далеч преди това.

— Ако ти я покажа — изстена той, като се поклащаше над окървавения бетон, — ако ти покажа, ще ми помогнеш ли?

Не му отговорих. Не отговорих, защото нямах отговор.

И той реши вместо мен. За да не победят те, мисля си сега. Не искаше да се предаде, искаше да се надява. Със смъртта си щеше да запази поне частица от човешкото в себе си.

С изкривено от болка лице той бавно вдигна лявата си ръка. Светлината на деня бе почти угаснала и последните няколкото лъча сякаш идваха от него, плъзгаха се край мен и изчезваха през полуотворената врата.

Ръката му бе облята с полузасъхнала кръв. Като тъмночервена ръкавица.

Умиращата светлина погали окървавената му длан и се плъзна по протежението на нещо дълго, тънко и метално, пръстът ми конвулсивно дръпна спусъка, автоматът почти откърти рамото ми, дулото се разтресе в ръката ми, докато изпразвах пълнителя и някъде отдалеч чух някой да крещи. Но не беше той. Бях аз, аз и всички останали живи — ако имаше някой жив, всички обезверени, безпомощни, глупави човешки същества. Крещяхме, защото не разбирахме нищо, нямаше рояци от извънземни, прииждащи от небето с летящи чинии или големи метални паяци като в „Междузвездни войни“, или сладки сбръчкани човечета дошли просто да опитат от земната ни храна и да си вървят. Не, краят не е такъв.

Краят не е такъв.

Краят е себеизтребване в дълъг коридор с хладилници, в последните лъчи на един уморен летен ден.

Приближих се до него, преди да е станало съвсем тъмно. Не за да видя дали е мъртъв. Отидох, за да видя какво държи в кървавата си ръка.

Беше разпятие.

5.

Той беше последният човек, когото видях.

Листата усилено падат, а нощите станаха студени. Не мога да остана в гората. Без листа, които да ме крият от безпилотните самолети, е неразумно да паля огън. Махам се.

Знам къде трябва да отида. Отдавна знам. Обещала съм си. Това е от ония обещания, които никога не трябва да нарушаваш, защото нарушиш ли ги, нарушаваш нещо в самия себе си — и то може би най-важното.

Но човек все отлага. Казва си, че трябва да обмисли, че не бива да нахълтва в бърлогата на лъва без план. Или че вече е твърде късно и безсмислено.

Каквато и да беше причината да не тръгна по-рано в нощта, след като го убих, трябваше да потегля. Не проверих дали е жив… не огледах трупа — а трябваше, колкото и да бях уплашена.

Възможно бе да е пострадал при произшествие. Но най-вероятно по него бяха стреляли — някой или нещо. А ако някой или нещо беше стреляло, то той или то може би още се навърташе наоколо. Освен ако войникът с кръста не го бе убил. Или пък е бил от тях и кръстът е бил само за прикритие.

Ето как Другите ни мътят главите: с несигурни обстоятелства около сигурната ни смърт. Изглежда, че Петата вълна ще ни атакува отвътре, като превърне собствените ни мозъци в оръжия.

Сигурно последният човек на Земята няма да умре от глад, радиация или зъбите на диви зверове.

Той сигурно ще бъде убит от последния си съплеменник.

Тогава защо да тръгвам?

Честно казано, въпреки че оставането тук е равно на самоубийство и въпреки обещанието си, аз не искам да си вървя. Гората беше мой дом задълго. Знам всяка пътека, всяко дърво, всеки храст. Живях в една и съща къща шестнайсет години, без да познавам задния й двор, но мога подробно да опиша всяка шумка и клонка наоколо.

Не знам нищо за света отвъд тази гора и трите километра от магистралата, които извървявам при седмичните си набези за храна. Предполагам, че навсякъде е едно и също: изоставени градове с воняща канализация и разлагащи се тела, руини на изгорели къщи, подивели кучета и котки, планини от боклук. И трупове. Много, много трупове.

Тръгвам. Палатката беше мой дом задълго, но е твърде тежка за носене. Взимам само най-важното. Списъкът се оглавява от пистолет „Люгер“, автомат M16, патрони и вярната ми кама. Спален чувал, аптечка, пет бутилки с вода, малко сух салам и няколко консерви сардини. Преди Пришествието не ги близвах. Сега умирам за тях. Първото, което търся в някой магазин ли? Сардини.

Книги? Те са тежки и ще заемат място в и без друго издутата ми раница. Но аз имам слабост към книгите. Като баща ми. Беше напълнил къщата от пода до тавана. Всичко, до което бе успял да се добере, след като Третата вълна унищожи повече от три и половина милиарда души. Докато повечето от нас тършуваха за питейна вода и храна и се въоръжаваха за последен отпор, баща ми мъкнеше с количката на по-малкия ми брат книги.

Умопомрачителната статистика изобщо не го смущаваше. Фактът, че само за четири месеца земното население се стопи от седем милиарда до няколкостотин хиляди, не разклати увереността му в оцеляването на човечеството.

„Трябва да мислим за бъдещето“, обичаше да повтаря той. „Когато всичко това свърши, ще трябва да възстановим цивилизацията в първоначалния й вид.“

Фенерче. Резервни батерии.

Четка за зъби и паста. Искам, когато най-сетне тръгна, поне да съм с чисти зъби.

Ръкавици. Два чифта чорапи, бельо, прах за пране, дезодорант и шампоан. (Ще пътувам чиста. Виж по-горе).

Тампони. Все се притеснявам дали ще намеря още.

Моята найлонова торбичка със снимки. Татко. Мама. Малкият ми брат Сами. Баба и дядо. Най-добрата ми приятелка — Лизбет. Един Бен, изрязан от лексикон, в качеството му на бъдещо гадже или дори съпруг — за което той нямаше и представа, разбира се. Той, общо взето, не ме познаваше. Няколко общи приятели и то не най-близките. Нищо повече. Единственият проблем с Бен беше ръста му — повече от педя над моя. Към което се добави и втори — че вече не е сред живите.

Телефонът ми. Сдаде багажа още при Първата вълна. Не иска да зарежда… мрежа и без друго няма, а и няма на кого да звъня. Но пък закъде без мобилен телефон?

Нокторезачка.

Кибрит. Не паля огньове, но в един момент може да се наложи да изгоря нещо или да го взривя.

Две тетрадки със спирала, ученически — едната лилава, другата червена. Любимите ми цветове, а и това са дневниците ми. Част от надеждата. Дори и да съм последна и да няма кой да ги прочете, може да ги прелисти някой извънземен и да разбере какво мисля за тях. В случай че си извънземен и четеш това:

МАЙНАТА ТИ!

Бонбони — малко поизветрели. Три пакетчета дъвки. Две близалки — последните.

Годежният пръстен на мама.

Проскубано плюшено мече. Беше на Сами. Не че сега е мое. И не че ще го гушкам или нещо…

Това е всичко, което може да се напъха в раницата. Странно. Хем е много, хем недостатъчно.

С малко усилие мога да набутам и една-две книги. „Хъкълбери Фин“ или „Гроздовете на гнева“? Стихове от Силвия Плат или любимия на Сами Шел Силвърстейн? Плат не е добър избор. Твърде потискаща е. Силвърстейн е за деца, но все още ми е забавен. Взимам Хъкълбери (струва ми се най-правилно) и „Където свършва тротоарът“. Чао, Шел! Хайде, Джим, ще ми правиш компания!

Мятам раницата на едното си рамо, ремъка на автомата на другото и поемам по пътеката към магистралата. Не поглеждам назад.

Спирам за малко при последния ред дървета.

Седемметров насип се спуска към южното платно, осеяно с изоставени коли, купища дрехи, разкъсани торби за боклук и опожарени прицепи за превоз на какво ли не — от бензин до мляко. От леко чукнати до напълно обезобразени превозни средства. Камари от тенекии, виещи се с километри по протежение на магистралата; утринното слънце искри по натрошените стъкла.

Няма тела. Автомобилите са тук още от Първата вълна, отдавна изоставени от своите собственици.

В Първата вълна — мощният електромагнитен импулс, който раздра атмосферата точно в единайсет сутринта на десетия ден, не загинаха много хора. Едва половин милион, според татко. Вярно, половин милион звучи страшно, но е нищо в сравнение с общия брой на населението. Във Втората световна война са загинали над сто пъти повече.

И дори имахме време да се подготвим, макар да не знаехме за какво точно.

Десет дни от първите сателитни снимки на междузвездния кораб, преминаващ край Марс, до Първата вълна. Десет дни на парализа. Военно положение, заседания в ООН, паради, купони, безкрайно бръщолевене в Интернет и денонощно медийно покритие на очакваното събитие. Президентът се обърна към нацията и се скри в своя бункер. Съветът за сигурност започна извънредна сесия при закрити врати.

Много хора просто се разбягаха, като съседите ни Маевски. Следобеда на шестия ден натъпкаха караваната с всичко, което успяха да поберат, и потеглиха заедно с тълпи като тях нанякъде. Защото там, неизвестно защо, им се струваше по-сигурно. Хиляди хора хукнаха към планината… или пустинята… или блатата… Просто, за да са другаде.

„Другадето“ на Маевски беше „Дисниленд“. И съвсем не бяха единствените там. В десетте дни преди електромагнитния импулс паркът отчете рекордна посещаемост.

Татко попита г-н Маевски: „Защо именно «Дисниленд»?“

И г-н Маевски отвърна: „Ами… заради децата.“

И двете му деца бяха студенти.

Катрин, която предния ден беше дошла у нас на гости, и беше само с няколко години по-голяма от мен, попита: „Вие къде ще ходите?“

„Никъде“, казах аз. И наистина не исках да ходя никъде. Все още вярвах, че ще ни се размине — неясно как, сигурно с подписването на междугалактически мирен договор. Или че те може би само ще вземат проби от земна почва и ще отлетят. Или че идват тук, за да си починат — като Маевски в „Дисниленд“.

„Бягайте!“, каза тя. „Градовете ще пострадат най-напред“.

„Може и да си права“, казах аз. „Кой е луд да посегне на «Дисниленд»?“

„Как е по-добре да умреш?“, сопна ми се тя. „Скрита под леглото или във «Влакчето на ужасите»?“

Хубав въпрос.

Татко каза, че светът се е разделил на два лагера: зайци и лалугери. Зайците тичат към планините — или „Дисниленд“. Лалугерите се залостват, трупат консерви и боеприпаси и денонощно следят CNN.

През тези първи десет дни липсваха обезпокоителни сигнали от извънземните натрапници. Никакви светлини в небето. Никакви кацания на Южната морава или странни същества с очи на насекоми в сребристи костюми, настояващи за аудиенция в Белия дом.

Никакви блестящи пумпали, жужащи с универсалния език на музиката. Нито пък отговор на нашето послание, нещо в духа на: „Здравейте и добре дошли на Земята. Желаем ви приятно прекарване. Моля, не ни убивайте“.

Никой не знаеше какво да прави. Но се надявахме, че поне правителството знае. Правителството си има готов план за всичко — защо не и за пришествие на извънземни, които цъфват като неприятен роднина — досадни и неканени.

Някои се окопаваха. Други бягаха. Някои се женеха. Други се развеждаха. Някои раждаха деца. Други се самоубиваха. Бяхме като зомбирани, с празни лица и глави, неспособни да проумеем важността на случващото се.

Трудно е да се повярва, но семейството ми, като повечето хора, следваше нормалния си ритъм на живот, без да си дава сметка, че онова, което бе увиснало над главите ни, щеше да предизвика най-потресаващите и съдбовни събития в човешката история.

Мама и татко ходеха на работа, Сами на детска градина, а аз — на училище и тренировки по футбол. Беше така нормално, че чак беше странно. До края на първия ден нямаше човек, който да не бе видял с очите си грамадата с размерите на Манхатън, кръжаща в орбита на петстотин километра над Земята. НАСА обяви намерението си да извади космическата совалка от нафталина и да се опита да установи контакт.

Правилно, мислехме си. Това тяхно мълчание беше оглушително. Да дойдат от милиарди километри, само за да се взират в нас? Беше най-малкото невъзпитано.

На третия ден излязох на среща с едно момче, Мичъл Фелпс. „Излязох“ е силно казано, тъй като срещата ни се състоя в двора, заради комендантския час. На идване той беше взел кафе и безалкохолно и ние седяхме в двора, отпивахме и се правехме, че не забелязваме сянката на баща ми, който крачеше напред-назад из всекидневната. Мичъл беше нов в града. Беше дошъл малко преди Пришествието. Седеше зад мен в градската библиотека и аз лекомислено му услужих с маркер. След което той ми предложи среща. Не зная защо приех. Не беше нито кой знае колко сладък, нито кой знае колко интересен — обикновено момче с много гел. Определено не беше Бен Периш. Никой не може да е Бен Периш, с изключение на него самия — в което е и цялата трагедия.

На третия ден човек или само говори за извънземните, или се старае да не говори за тях въобще. Аз спадах към втората категория.

Мичъл беше в първата.

— Ами ако ония сме ние? — попита той.

Веднага след Пришествието избуяха какви ли не теории на конспирацията, в които се говореше за тайни правителствени проекти и измислени кризи с извънземни, с цел да се ограничат гражданските ни права. Мислех, че приятелят ми бие натам и отегчено въздъхнах.

— Чакай — каза той. — Под „ние“ имах предвид не точно нас, а, да речем, хората от бъдещето.

— Аха, като в „Терминатор“! Как ли не! Идват, за да предотвратят бунта на машините. Ами, ако са самите машини? Скайнет?

— Не, не, друго имах предвид — рече той, без да схване иронията ми. — Това е като Парадокса на дядото.

— Това пък какво е!

Каза го, сякаш всеки е длъжен да го знае. И ако не знаеш, си кретен. Мразя подобно отношение.

— Те… искам да кажа — ние — не можем да се върнем назад във времето и да променим нещо. Ако се върнеш и да речем, убиеш дядо си, няма как после да се родиш и да се върнеш назад, за да убиеш дядо си.

— Че на кого му е притрябвало да убива дядо си? Въртях сламката в капака на чашата с ягодово фрапучино, за да произведа характерното скърцане от въртене на сламка в пластмасов капак.

— Смисълът е, че всяко нещо променя хода на историята.

Това пътуване във времето не ми беше по вкуса.

— Не може ли да сменим темата?

— Че за какво друго да говорим? — Веждите му се изкачиха към косата. Мичъл бе много рунтав. Това беше едно от първите неща, които забелязах в него. Както и това, че си гризе ноктите. То беше второто. Грижата за ръцете говори много за един човек.

Извадих телефона си и написах на Лизбет:

„ПОМОЩ!“

— Страх ли те е? — попита той, сигурно за да привлече вниманието ми. Или за да ме успокои. Гледаше ме много напрегнато.

Поклатих глава.

— Просто ми е скучно.

Лъжа. Естествено, че ме беше страх. Знаех, че се държа гадно, но го правех. Неясно защо той ме дразнеше. По-скоро ме беше яд на самата мен, че излязох с човек, който не ме привлича. Или че не бе точния човек. Беше ме яд, че не е Бен Периш, за което той нямаше никаква вина.

И все пак.

„ПОМОЩ ЗА КАКВО?“

— Можем да говорим за каквото искаш — каза той. Гледаше към лехата с рози и бълникаше утайката от кафе, а коляното му така подскачаше, че предизвикваше средно по магнитуд земетресение.

„ЗА МИЧЪЛ“.

Беше от ясно по-ясно.

— На кого пишеш?

„КАЗАХ ТИ ДА НЕ ИЗЛИЗАШ С НЕГО“.

— Не го познаваш.

„СТАНА СЛУЧАЙНО“.

— Можем да идем някъде. Какво ще кажеш за едно кино?

— Има вечерен час — напомних му аз. Никой не можеше да излиза след девет, освен линейки и коли на армията.

„БЕН ЩЕ РЕВНУВА, ХА-ХА“.

— Да няма нещо?

— Не — рекох. — Нали ти обясних.

Той разочаровано сви устни. Чудеше се какво да каже.

— Просто разсъждавам кои биха могли да са те — каза той.

— Както прави и всеки друг жител на планетата.

— Никой не знае и няма да ни кажат, така че всеки седи и теоретизира, което си е малко безсмислено. Може да са космически мишки и да идват за кашкавал.

„Б.П. НЕ Е И ЧУВАЛ ЗА МЕН“.

— Знаеш ли — каза той, — малко е невъзпитано да пишеш есемеси, докато се мъча да разговарям с теб.

Беше прав. Прибрах телефона в джоба си. Нещо ми ставаше. Старата Каси никога не би се държала така. Другите вече ме променяха, но ми се искаше да вярвам, че всичко е постарому. И най-вече аз.

— Чу ли — попита той, връщайки се към темата, за която предупредих, че ме отегчава. — Подготвяли площадка за кацане.

Да, бях чувала. В Долината на смъртта. Точно така: Долината на смъртта.

— Лично аз не мисля, че е добра идея — продължи той. — Все едно да им постелеш червен килим.

— А защо не?

— Минаха цели три дни. Три дни, а те отказват, какъвто и да било контакт. Ако са приятелски настроени, трябваше да кажат едно „здрасти“ досега.

— Може би са просто свенливи.

Навивах коса на пръста си и я дърпах леко; скубането ми доставяше удоволствие.

— Като ново гадже — каза той.

Не е лесно да си ново гадже, наистина. Прииска ми се да му се извиня.

— Бях малко груба с теб — казах. — Извинявай.

Той ме погледна объркано. Извънземни… гаджета… Кашата стана пълна.

— Няма проблем — каза той. — Чух, че не се занимаваш много с гаджета.

Опаа!

— И какво още чу?

Един от въпросите, чийто отговор не искаш да знаеш, и въпреки това питаш.

Той отпи от шейка си през дупчицата в пластмасовия капак.

— Нищо, бе. Да не съм клюкар.

— Пита и ти казаха, че си седя вкъщи, а?

— Просто споменах, че смятам да те поканя и те казаха: „А, Каси не е много по това“. „Как така?“ — рекох аз. „Ами така. Опитай, но нямаш шанс. Тя само Бен Периш бълнува.“

— Така ли? Кой ти каза това?

Той вдигна рамене.

— Някакво момиче, не помня името й.

— Да не е Лизбет Морган? Ще я убия.

— Не помня — каза той.

— Как изглежда?

— С дълга кафява коса… с очила… Мисля, че беше Карли или нещо от този род.

— Не я познавам.

О, Боже. Някоя си Карли, за която не съм и чувала, знае за мен и Бен Периш — или по-точно за липсата на каквото и да било между мен и Бен Периш. А щом тази Карли — или която е там — знае, значи всички знаят.

— Лошо са те осведомили. Бен Периш изобщо не ме интересува.

— Все едно ми е.

— Но на мен не е!

— Губя си времето — рече той. — Всичко, което кажа, те отегчава или те дразни.

— Искаш да ме изкараш луда ли!

— Добре, аз съм крив.

Не, той беше прав. Аз сгреших, като не му казах, че Каси, на която налетя, няма нищо общо с милата и добра Каси от преди Пришествието. Не бях свикнала с мисълта, че идването на Другите ще промени всичко — нас и света около нас. С появата на междугалактическия кораб аз поех по пътя, който щеше да завърши между хладилниците в един изоставен крайпътен магазин. Онази нощ с Мичъл беше само началото на моето преобразяване.

Мичъл беше прав, че Другите не бяха дошли тук само за да ни кажат „здрасти“. В първия ден на Първата вълна един виден астрофизик (под чиято глава вървеше надпис: „ЕДИН ОТ НАЙ-УМНИТЕ ХОРА НА СВЕТА“) цъфна по CNN и каза: „Мълчанието не е добър признак. Няма благоприятно обяснение за него. Боя се, че онова, което предстои, ще наподобява по-скоро пристигането на Христофор Колумб в Америка, отколкото сцена от «Близки срещи»; а всички знаем какво е сполетяло индианците след това.“

Аз се обърнах към баща си и казах:

— Трябва да им светим маслото.

Наложи се да го изрека високо, тъй като баща ми винаги усилваше телевизора по време на новините, за да надвие телевизора на майка ми, който гърмеше откъм кухнята. Майка ми имаше обичай да гледа образователни предавания, докато готви. Наричах го „войната на дистанционните“.

— Каси!

Той беше толкова шокиран, че пръстите на краката му инстинктивно се свиха в белите му хавлиени чорапи. Беше израсъл с филми като „Близки срещи“, „Извънземните“ и „Стар Трек“ и бе възприел идеята, че Другите са дошли, за да ни освободят от самите нас. Край на глада. Край на войните. Изкореняване на болестите. Разгадаване тайните на космоса.

— Не разбираш ли, че това може да е следващата стъпка от нашата еволюция? Огромен скок напред. Огромен! — Той задушевно ме прегърна. — Късметлии сме, че се случи точно с нас.

След което добави небрежно, все едно обяснява устройството на тостер:

— Да не говорим, че и да искаме, няма как да ги взривим. В космическия вакуум няма какво да пренесе ударната вълна.

— Значи този от телевизията е просто луд.

— Ама че език, Каси! — смъмри ме баща ми. — Човекът просто изказва мнение. Становище.

— А ако се окаже прав? Ако онова горе е техния вариант на „Звездата на смъртта“?

— Да, ще пропътуват половин Вселена, само за да ни унищожат! — Той ме потупа по крака и се усмихна. Мама увеличи звука на телевизора в кухнята. И той наду нашия докрай.

— Добре, а ако се окаже, че са междугалактическа Монголска орда, както той твърди? И че са тук, за да ни набутат в резервати, да ни оковат…

— Каси — каза той, — това, че нещо може да се случи, не означава, че ще се случи. Както и да е, всичко това са само хипотези. Неговите теории… моите… Никой не знае защо са тук. Не е ли еднакво вероятно те да са изминали целия този път, за да ни спасят?

Четири месеца след изричането на тези думи баща ми беше мъртъв.

Беше се лъгал. Както и аз. Както и Един От Най-умните.

Те не идваха да ни спасят. Нито да ни заробят и затворят в резервати.

Идваха, за да ни избият.

До крак.

6.

Дълго мислих дали да пътувам през деня или през нощта. Тъмното те прикрива най-добре. Но пък през деня можеш да забележиш безпилотния самолет преди той да те е забелязал.

Безпилотни летателни апарати се появиха в края на Третата вълна. С форма на пура, сиви на цвят, плъзгаха се бързо и безшумно на хиляди метри над нас. Понякога прелитаха мълниеносно, друг път обикаляха над главите ни като мишелови. Бяха невероятно пъргави. За по-малко от секунда можеха от двойна свръхзвукова скорост буквално да се заковат. По което си личеше, че не са наши.

Разбрахме, че са безпилотни (или без-Друго-пилотни), когато един от тях се разби недалеч от лагера ни.

Чу се „Бум!“, като премина звуковата бариера, после пронизителен вой, докато се носеше към нас и страхотен трясък, като се заби в нивата. На мястото на катастрофата отиде разузнавателен екип. Е, не точно екип, просто татко и Хъчфилд, отговорникът на лагера. Като се върнаха, казаха, че онова там е празно. Наистина ли? Да. Ами ако пилотът е катапултирал преди удара? Според баща ми било тъпкано с инструменти, нямало място за пилот. „Освен ако не са петсантиметрови“, рече той.

Което предизвика голям смях. Ужасът става по-поносим, когато си представиш своите врагове с големината на Палечко.

Реших да се движа през деня. Като се оглеждам непрекъснато.

Имаше и други заплахи през нощта, освен самолетите. Диви кучета, койоти, мечки и вълци, идващи от Канада, а защо не и някой подивял лъв или тигър от някоя зоологическа градина. Смеете се, но на мен не ми беше до смях. Както и да е.

И макар че кой знае каква разлика нямаше, счетох, че все пак е за предпочитане да пътувам през деня. И човек да ме нападнеше, щеше да ми е по-лесно на дневна светлина. Нима не можех да налетя на някой, който да ме очисти, както аз войника от крайпътния магазин?

Което ме изправя пред въпроса за оптималната стратегия. Да стрелям, без да мисля? Да чакам и да преценя?

Второто е твърде рисковано. Неведнъж съм се питала защо, по дяволите, не измислихме някакъв таен код-ръкостискане или нещо друго, с което да се разпознаваме. Вярно, никой не е очаквал, че ще ни връхлетят извънземни, но пък можехме да помислим все пак.

Трудно е да се предвиди какво следва, когато онова, което следва, не е било предвидено.

В крайна сметка реших да бдя. Ако видя нещо, да се спотайвам. Никакви сцени като с войника от крайпътния магазин. Никакви!

Денят е слънчев и безветрен, но хладен. Небето е ясно. Крача и въртя глава — наляво и надясно, нагоре и надолу. Раницата натъртва лявата ми лопатка, автоматът — дясната. Ходя по разделителната полоса между северната и южна лента и през няколко крачки се извръщам, за да огледам назад. Час. Два. А съм изминала не повече от километър разстояние.

Най-зловещото нещо — по-зловещо и от изоставените коли, проскърцването на ръждив метал и проблясването на счупени стъкла под лъчите на анемичното октомврийско слънце, по-гадно и от купищата боклук, изсипан по разделителната полоса и обрасъл с трева, от което земята изглежда неравна, сякаш покрита с циреи — най-зловещо от всичко е мълчанието.

Няма го Грохотът.

Всеки си спомня Грохота.

Освен ако не сте израснали на някой планински връх или целият ви живот не е минал в пещера, вие непрекъснато сте били потопени в Грохота. Беше част от живота ни. Беше морето, в което плувахме. Постоянният звук от всичко, създадено от нас, с цел да направи живота ни по-лек и по-малко отегчителен. Механична песен. Електронна симфония. Грохотът от всички наши неща и всички нас взети заедно. Няма го.

Това е звукът на Земята отпреди появата на човечеството.

Понякога, в палатката, късно през нощта, ми се струва, че мога да чуя стърженето на звездите о небосклона. Толкова е тихо. С времето става непоносимо. Иска ми се да крещя, докато съдера дробовете си. Иска ми се да пея, да викам, да тропам с крака, да пляскам с ръце, само и само да отбележа своето присъствие. Думите, разменени с войника, бяха първите, изречени на глас от няколко седмици.

Грохотът замря на десетия ден след Пришествието. Бях в час и пишех есемеси на Лизбет. Не помня за какво, но се оказаха последните.

Единайсет сутринта. Топъл, слънчев ден, ранна пролет. Ден за блянове и мечти, в които ти се иска да си навсякъде, но не и при г-жа Полсън в час по математика.

Първата вълна ни заля без много шум. Никакви драми, никакъв шок и ужас.

Просто спря токът.

Шрайбпроекторът на г-жа Полсън угасна.

Екранът на телефона ми стана черен.

Някой, някъде отзад, изпищя. Класика. Без значение по кое време на денонощието спира токът, винаги ще се намери някой да изпищи.

Г-жа Полсън ни нареди да останем по местата си. Спре ли токът, хората скачат и хукват. Накъде? Луда работа. Толкова сме свикнали с електричество, че когато спре, не знаем какво да правим. Скачаме, пищим или дрънкаме несвързано. Изпадаме в паника. Все едно сме без кислород. Нещата в онзи ден бяха допълнително усложнени от Пришествието. Когато десет дни си стоял на тръни, чакайки нещо да се случи, а нищо не се случва, нервите ти са опънати.

Изведнъж всички се разбъбриха. Щом казах, че телефонът ми не работи, всички започнаха да човъркат телефоните си. Нийл Кроски, който се спотайваше най-отзад и тайно слушаше музика в час, дръпна слушалките от ушите си и се затюхка, че и плейърът му е сполетян от същата участ като телефоните.

Следващото нещо, което правиш, когато спре тока и луднеш, е да хукнеш към прозореца. И ти не знаеш защо. Абе… за да си осведомен. Важните неща обикновено се случват навън. Затова, спре ли тока, тичаш да зяпаш през прозореца.

Картината се увенчаваше от г-жа Полсън, която се щураше безцелно и повтаряше:

— Тишина! Сядайте по местата си и чакайте съобщение!

И то дойде около минута по-късно. Но не по уредбата и не от г-н Фолкс — заместник-директора. Дойде от небето и бе от тях. Във вид на един Боинг 727, който, въртейки се като лист, падаше стремглаво от три хиляди метра височина, докато изчезна зад короните на дърветата и се взриви, произвеждайки огнено кълбо, което ми напомни гъба от ядрена експлозия.

„Хей, земляни! Купонът започва!“

Човек би предположил, че при подобна гледка сме се изпокрили под чиновете си. Нищо подобно! Струпани на прозореца, ние дълго се взирахме в безоблачното небе за летящата чиния, свалила самолета. Какво друго, ако не летяща чиния! Главите ни бяха наблъскани с клишета за извънземните. Летящи чинии, които профучават през атмосферата, ескадрили от F-16 по петите им, ракети „земя-въздух“ и трасиращи куршуми, излитащи със свистене от бункерите. По един неосъществим и очевидно извратен начин ние очаквахме да се насладим на точно такава гледка. Като ще е нападение на извънземни, да е!

Висяхме по прозорците около половин час. Мълчахме. Г-жа Полсън ни подкани да се върнем на чиновете. Никой не й обърна внимание. Трийсет минути от началото на Първата вълна и общественият ред вече се пропукваше. Всички се чудеха защо не работят телефоните им. Никой не успя да направи връзка между падането на самолета, спирането на телефоните, тока, и стенния часовник, чиято голяма стрелка замръзна на дванайсет, а малката — на единайсет часа.

После вратата се отвори и г-н Фолкс ни разпореди да се отправим към гимнастическия салон. Много умно, няма що! Да се съберем накуп, та извънземните да ни ликвидират без преразход на боеприпаси.

И така, ние се довлякохме до салона и се натръшкахме по пейките в почти пълна тъмнина, а директорът се разхождаше напред-назад с мегафон, спираше през две крачки и ни проглушаваше ушите с едно и също: да седим мирни и да чакаме, докато родителите ни дойдат да ни приберат.

А учениците с коли? Те може ли да си тръгнат?

„Не, защото автомобилите няма да запалят.“

Мамка му! Как така няма да запалят?

Мина един час. После втори. Седях до Лизбет. Говорихме съвсем малко и то шепнешком. Не че се страхувахме от директора, просто се ослушвахме. Не знам за какво. Тишината беше като пред буря — мигът преди облаците да се разтворят и да удари гръм.

— Работата е сериозна — прошепна Лизбет. Почеса се по носа, зарови лакираните си нокти в изрусената си кошница и затупка с крак. После разтри с пръст клепачите си, тъй като бе започнала да носи контактни лещи и още не беше свикнала.

— Кофти работа — отвърнах й тихо аз. — Май сме дотук.

Тя продължи да вади и слага батерията на телефона си. Поне си намираше работа.

После се разрида. Взех телефона й и я улових за ръка. Огледах се. Не плачеше само тя. Някои се молеха. Други правеха и двете — плачеха и се молеха. Учителите се бяха струпали при вратата на салона, като жив щит — в случай че същества от друг свят решат да нападнат гимназията.

— Толкова неща исках да направя в този скапан живот… каза Лизбет. — А дори не съм и… — Тя сподави един стон. — Абе, знаеш.

— Имам чувството, че това „абе, знаеш“, в момента масово се практикува под седалките.

— Мислиш ли? — Тя избърса бузите си с длан. — Ами ти?

— За „абе, знаеш“ ли питаш? — Не се притеснявах на тема „секс“, стига да не ставаше дума за собствения ми.

— Не бе, не за това! Боже! Знам, че не си пробвала.

— Мислех, че за това говорим.

— Говоря за живота ни, Каси! Господи, това може да е краят на света, а ти ми говориш за секс!

Тя дръпна телефона от ръката ми и запревърта капачето на батерията между пръстите си.

— Ето защо трябва да му кажеш — отсече тя, докато си играеше с въженцата на качулката си.

— На кого какво?

Знаех идеално какво има предвид, но печелех време.

— На Бен! Трябва да му кажеш какво чувстваш. Още от трети клас.

— Ти майтапиш ли се?

Лицето ми пламна.

— След което трябва да преспиш с него.

— Глупости, Лизбет.

— Това е положението.

— Не съм искала да спя с Бен Периш, още по-малко от трети клас — прошепнах аз. Трети клас? Погледнах към нея, за да видя дали ме слуша. Явно не ме слушаше.

— На твое място ще отида и направо ще му кажа: „Като ще мрем, да мрем. Но няма да пукна в този тъп гимнастически салон, преди да съм спала с теб!“ И знаеш ли какво ще направя после?

— Какво?

Напуши ме смях, като си представих изражението му.

— Ще го замъкна навън и ще го метна.

— В градинката?

— Или в съблекалнята. — Тя ентусиазирано описа кръг с ръка — за да изобрази цялото училище или целия свят, може би. — Все едно къде.

— Знаеш каква смрад е в съблекалнята. — Два реда по-надолу мярнах ослепителния силует на идола си. — Такива неща стават само във филмите — казах аз.

— Да, нереалистично е… като това, което в момента преживяваме.

Беше права. Напълно нереалистично. Както едното, така и другото — извънземна атака срещу нас и атака на Бен Периш в спалнята ми.

— Поне можеш да му кажеш какво чувстваш — каза тя, прочитайки мислите ми.

Мога, да. Някога. Ако…

Но не го направих. Така за последно видях Бен Периш — в тъмния и задушен гимнастически салон (в който обаче тренират „Совите“!), два реда под мен, в гръб. Сигурно е загинал в Третата вълна, като почти всички други. Така и не му казах какво чувствам. А можех. Седеше на задния чин.

Той надали си спомня, но в прогимназията пътувахме с един и същи автобус и веднъж го чух да казва, че му се е родила сестричка, след което се обърнах и казах: „А пък моят брат се роди миналата седмица!“ И той каза: „Ха, наистина ли?“ Но не с подигравка, а приятно изненадан от необичайното съвпадение. Цял месец след това мислех, че ние сме някак свързани посредством бебетата. В гимназията той стана футболна звезда, а аз — обикновено момиче, което го зяпаше от трибуните. Виждах го понякога в час или по коридорите и едва се сдържах да не се спусна и да извикам: „Ей, аз съм онази от автобуса! Помниш ли за бебетата?“

Смешното е, че той най-вероятно помнеше. Не стига, че беше най-готиното момче в училище, но беше и едно от най-умните. А споменах ли колко мил беше с децата и животните? Сестричката му беше на стадиона на всеки мач и като спечелихме областния шампионат, Бен изтича до тъчлинията, метна я на раменете си и поведе парада по пистата. Публиката я аплодира като кралица.

О, и още нещо: убийствената му усмивка. Но да не започвам пак.

След още един час в тъмния и спарен гимнастически салон зърнах баща си на изхода. Той спокойно ми махна, все едно всеки ден идваше да ме прибира след извънземни нападения. Прегърнах Лизбет и обещах да й звънна веднага след като се оправят телефоните. Все още мислех постарому, тоест че ако нещо се развали, то ще се оправи. Тъй че просто я прегърнах и дори не помня дали й казах „обичам те“.

Излязохме навън и аз запитах: „Къде е колата?“

Татко каза, че не работи. Всички превозни средства не работели. Улиците бяха осеяни с изоставени коли, автобуси, мотоциклети и камиони; купища от смачкани тенекии по кръстовищата, коли, усукани около стълбове или забити във витрините. Хората бяха попаднали в капан, след като електромагнитният импулс бе блокирал ключалките на вратите и трябваше или да чупят стъкла, или да седят и да се надяват на спасение. Пострадалите, които все пак можеха да се движат, бяха изпълзели по канавки и тротоари и чакаха медицинска помощ — която нямаше как да дойде, тъй като нямаше нито линейки, нито пожарни, нито полицейски коли в движение. Всичко, което работеше на ток или батерии, или имаше двигател, замря в единайсет преди обед.

Татко вървеше и говореше, като ме стискаше здраво за китката, сякаш се страхуваше нещо да не връхлети от небето и да ме грабне.

— Нищо не работи. Няма електричество, няма телефони, няма вода…

— Видяхме да се разбива самолет.

Той кимна с глава.

— Всички са паднали. Всичко, което е летяло по време на удара. Изтребители, хеликоптери, транспортни самолети…

— Удар — от какво?

— Е.И. — каза той. — Електромагнитен импулс. Бил е мощен и е извадил от строя всичко. Електропреносната мрежа. Съобщенията. Транспорта. Всичко, което лети или се движи, е било парализирано.

Живеех на два километра от училище. Най-дългите два километра, които съм извървявала някога. Сякаш над всичко бе паднала завеса — измамна рисунка, която да замества реалния свят. Но през цепките й се виждаше, че отзад нещо дълбоко не е наред. Като например хората, които бяха наизлезли пред къщите си, с безполезни телефони в ръце, взрени в небето или приведени под капаците на парализираните си коли. Ровичкаха из тях, както прави всеки, като му се развали колата — бърника из двигателя.

— Но ще се оправим — каза баща ми, като ме стискаше за китката. — Всичко е наред. Системите за аварийно захранване сигурно са непокътнати, а правителството със сигурност има план за извънредни ситуации, убежища и други от този род.

— И с какво спирането на тока ще допринесе за издигането ни до следващия етап на нашата еволюция, татко?

Съжалих за думите си още, докато ги изричах. Но бях вече изтрещяла. За щастие, баща ми не се засегна. Погледна ме, усмихна се окуражително и ми каза:

— Всичко ще се оправи.

Защото аз исках да го чуя, защото самият той го искаше, и защото при падането на завесата публиката очаква красива финална реплика.

7.

Около обяд спирам, за да пия вода и да хапна един суджук. Всеки път, щом ям суджук, консерва сардини или друга суха храна, си мисля: „Едно по-малко!“ Хапка по хапка стопявам доказателствата, че сме съществували тук в определен момент.

Ако някой ден мерна пиле, ще му извия вкусното вратле и ще го сготвя. Човек убивам за сандвич! Честно, видя ли някой да яде чийзбургер, спукана му е работата.

Има доста крави наоколо. Мога да застрелям една и да я изкормя с камата си. Клането със сигурност няма да ме затрудни. Трудно ще бъде готвенето. Паленето на огън, дори и през деня, е най-сигурния начин да ги поканя на барбекюто си.

На десетина метра от мен пробягва сянка. Отскачам инстинктивно назад и удрям глава в една Хонда Сивик, на която се бях подпряла, докато обядвах. Не е безпилотен самолет. Птица е, като че ли чайка. Рее се почти без да движи крилете си. Настръхвам от отвращение. Мразя птици. Не ги мразех преди Пришествието. Нито след Първата или Втора вълна, които почти не ме засегнаха.

Но след Третата вълна ги намразих яко. Не по тяхна вина, разбира се. Все едно да мразиш куршумите, като си изправен на разстрел. Няма логика.

Но, така или иначе, мразя ги.

8.

След три дни по магистралата стигам до извода, че колите са стадни животни.

Движат се във върволица. Умират на камари. Купчини от разкривен метал. Застинали. Проблясват в далечината като украшения.

И изведнъж — нищо. Празен път в продължение на километри. Само аз и асфалтовата река, която си проправя път през дефиле от полуголи дървета със сбръчкани листа, вкопчени отчаяно в тъмните си клонове. Пътят, голото небе, високата кафява трева и аз.

Тези празни участъци са най-лошите. Автомобилите дават укритие. И подслон. Спя в някоя от оцелелите (още не съм попаднала на заключена). Ако това може да се нарече сън. Тежък, застоял въздух. Прозорците не се свалят, а да отвориш вратата е безумие. Мъчи ме глад. И тежки среднощни мисли. Сама, сама, сама.

И най-страшният ми нощен кошмар.

Ако бях конструктор на безпилотни самолети, със сигурност щях да ги съоръжа с топлинни датчици, способни да засекат човек през покрива на кола. Всяка вечер едно и също: тъкмо се унасям и си представям как едновременно се отварят и четирите врати, и към мен се протягат десетки длани. Длани, свързани с ръце, а ръцете израстват от… неясно какво. Стряскам се, стискам моя M16, надничам иззад задната седалка, после се оглеждам на 360 градуса с чувството, че съм в капан и полусляпа зад запотените прозорци.

Разсъмва се. Чакам утринната мъгла да се разсее, пия глътка вода, мия си зъбите, два пъти проверявам оръжията, после запасите от храна и тръгвам. И гледам — нагоре, надолу и наоколо. Никакво спиране на изходите. Водата стига засега. Отбягвам градовете. Каква работа имам там?

Поради цял ред причини.

Знаете ли по какво се разбира, че сте близо до град? По миризмата. Усеща се от километри.

Мирише на дим. Фекални води. И смърт.

В градовете не можеш да направиш и две крачки, без да се спънеш в труп. Странно: хората също умират на купчини.

Надуших Синсинати още докато бях на километър от табелата на града. Дебел стълб от дим лениво се виеше към безоблачното небе.

Синсинати гори.

Нищо ново. След Третата вълна другата най-характерна гледка, освен труповете, са пожарите. Една-единствена заблудена мълния може да унищожи цял квартал. Няма кой да гаси.

Очите ми почват да сълзят. Гади ми се от смрадта. Спирам, за да завържа един парцал на устата и носа си, и продължавам с ускорена крачка. Свалям автомата от рамото си и го държа в ръка. Имам лошо предчувствие. Вътрешният ми глас не спи.

Бързай, Каси. Бързай.

И тогава, някъде между Изход 17 и 18, намирам труповете.

9.

Те са три. Не скупчени като в градовете, а отделени един от друг. Лежат в разделителната ивица. Първият е на по-възрастен човек — сигурно на възрастта на баща ми. С дънки и пуловер. С лице към земята, с разперени ръце. Застрелян в тила.

Вторият, на около десетина метра по-нататък, е на млада жена, малко по-голяма от мен, в долнище от мъжка пижама и тениска. Късо подстригана коса с лилав кичур. Пръстен с череп на левия й показалец. Черен лак за нокти, силно олющен. И дупка от куршум в тила.

Още няколко метра и — третият труп. Дете на единайсет-дванайсет години. Съвсем нови бели маратонки. Черен суичър. Не може да се разбере как е изглеждало в лице.

Оставям детето и се връщам при жената. Коленича във високата кафява трева до нея. Докосвам бледата й шия. Още е топла.

О, не! Не, не, не.

Хуквам обратно към първия човек. Коленича. Докосвам дланта на изпънатата му ръка. Оглеждам кървавата дупка между ушите му. Лъскава. Още мокра.

Замръзвам. Зад мен — път. Пред мен — още път. От дясната ми страна — дървета. Отляво — още дървета. Камари от коли в южното платно, най-близката на около стотина крачки. Нещо ми подсказва да вдигна поглед. Право нагоре.

Малко сиво петънце на фона на ослепително синьото есенно небе.

Неподвижно.

Здравей, Каси! Аз съм Безпилотен самолет, приятно ми е!

Изправям се, както обикновено — рязко. Миг забавяне и двамата с господина до мен щяхме да си имаме напълно еднакви дупки. Нещо ме перва по крака, по-скоро ме перва малко над коляното, от което губя равновесие и падам назад по дупе.

Изстрел не се чу. Хладен вятър в тревата, моят горещ дъх в парцала и бученето на кръвта в ушите ми — това беше всичко.

Заглушител.

Логично. Разбира се, че ще ползват заглушители. Така и ще ги кръстя — Заглушители.

Когато сте изправени пред смъртта, мозъкът ви минава в автоматичен режим на работа. Предният дял се отказва от управлението в полза на най-атавистичната част от вас — онази, която се грижи за дишането, мигането и сърцебиенето. Частта, която природата е вградила във вас, за да ви съхрани живи. Частта, която разтяга времето като огромен желиран бонбон и превръща секундата в час, а минутата — в цял летен следобед.

Търся пипнешком автомата си — изпуснала съм го, когато проектилът се заби пред мен и земята буквално избухна, като ме обсипа с накъсана трева, буци пръст и камъчета.

Майната му на автомата.

Вадя Люгера от колана си и с прибежки и припълзявания се добирам до най-близката кола. Кой знае колко не ме боли, но усещам, че докато стигна до колата, един стар Бюик, кръвта вече се е просмукала в джинсите ми.

Задното стъкло се разсипва на сол, докато се гмуркам под каросерията. Не съм пълна, но мястото е тясно и не мога нито да се претърколя, нито да се извърна, ако ме изненадат от другата страна.

Като в капан.

Умната Каси, отличничката. Шест по всичко. А се насади на пачи яйца.

Трябваше да си седиш в малката гора, в малката си палатка, с малките си книжлета и сладките си малки дневничета. Поне, ако те подгонеха, имаше накъде да бягаш.

Минутите текат. Лежа по гръб, а кръвта ми мокри студения асфалт. Въртя глава наляво и надясно, като леко я понадигам, за да надникна над обувките си. Къде, по дяволите, е той? Какво чака? След което ми светва:

Той сигурно е снайперист! Което означава, че сигурно е стрелял по мен от километър разстояние.

Което пък значи, че разполагам с повече време от първоначалните ми предположения.

Време за нещо повече от една молитва; и без друго ще е отчаяна и нескопосана.

Боже, прогони го. Бързо. Запази ме жива, Господи!

Треперя неудържимо. Потя се и зъзна, едновременно.

Ще изпадна в шок.

Мисли, Каси!

Мисли!

Създадени сме, за да мислим. Развили сме се с мислене. С мислене съм се добрала дотук.

Хора сме и най-свойственото за нас е, че мислим. Планираме. Мечтаем и осъществяваме мечтите си.

Осъществи го, Каси.

Без да коленичи, той няма как да се добере до мен. А коленичи ли… и наведе глава, за да надникне… и се посегне към глезена ми, за да ме дръпне…

Не. Той не е толкова глупав. Ще допусне, че съм въоръжена. Няма да рискува. Не че на Заглушителите им пука дали са мъртви или живи… Или пък им пука? Те познават ли страха? Заглушителите не обичат живота — имам предостатъчно доказателства за това. Но дали обичат собствения си живот повече от това да лишават от живот другите?

Времето тече адски бавно. Всяка минута е като сезон. Тоя защо още се мотае?

Или — или. Или ще ме довърши, или не. Трябва да ме довърши, нали затова е тук.

Нали точно в това е смисълът!

Или — или. Или ще хукна, подскачам или пълзя, или ще умра тук от кръвозагуба. Хукна ли, ще съм лесна мишена. Няколко метра — и край. Остана ли да лежа — пак същото, само че по-болезнено, по-страшно и далеч по-бавно.

Пред очите ми цъфтят и танцуват черни звезди. Дишам трудно. Успявам да сваля с лявата си ръка кърпата от лицето си.

Кърпата.

Нямаш ум, Каси.

Пускам пистолета до себе си. Това е най-трудното — да се откажа от оръжието.

Надигам крака си и промушвам отдолу кърпата. Действам слепешком, тъй като не мога да вдигна главата си. Зверя се през цъфтящите черни звезди в калните карантии на Бюика и се мъча да завържа краищата на кърпата. Опипвам раната с върховете на пръстите си. Все още кърви, но е нищо в сравнение с бликащия фонтан, който беше, преди да я стегна с превръзката.

Взимам пистолета. Така е по-добре. Зрението ми малко се избистря и вече не ми е така студено. Мърдам няколко сантиметра вляво; не е приятно да лежиш в собствената си кръв.

Къде е той? Имаше сума ти време да си довърши работата.

Или тя вече е свършена?

Оставам без дъх. Просто за няколко секунди забравям да дишам.

Той няма да дойде! Няма, защото няма нужда. Знае, че няма да се осмеля да изляза, а ако не изляза, с мен е свършено. Знае, че ще умра от глад, кръвозагуба или обезводняване.

Той знае, каквото и аз знам: бягането е равносилно на смърт, оставането — също.

Затова просто е продължил към следващия.

Ако има следващ.

Ако не съм последната.

Стига, Каси! От седем милиарда да остане само един за пет месеца? Не може да си последна. Но дори и да си последна, и именно ако си последна — не трябва да завършиш така безславно. Сгащена под проклетия Бюик, да чакаш кръвта ти бавно да изтече. Така ли трябва да изглежда последното „сбогом“ на човечеството?

Не, по дяволите.

10.

Първата вълна отне живота на половин милион души.

Втората направи тази цифра буквално смешна.

В случай че не знаете, земната повърхност е подвижна. Континентите са върху масиви от скали, наречени тектонични плочи, и тези огромни плочи плават в море от разтопена лава. Като постоянно се трият и бутат една в друга, което създава огромно напрежение. С течение на времето напрежението нараства, докато плочите се приплъзнат една спрямо друга, освобождавайки огромни количества енергия под формата на земетресения. Ако земетресението е в гранична междуконтинентална зона, ударната вълна произвежда гигантски вълни, наречени цунами.

Над 40 процента от населението на света живее на по-малко от сто километра от бреговата ивица. Това са три милиарда души.

Ония просто им спретнаха едно малко наводнение.

Вземете метален прът, два пъти по-висок от Емпайър Стейт Билдинг и три пъти по-тежък. Разположете го над една от тези критични зони. След което го пуснете от най-горните слоеве на атмосферата. Не ви трябва система за задвижване или насочване; просто го пуснете. Благодарение на земното притегляне, докато достигне Земята, прътът ще развие скорост от двайсет километра в секунда — двайсет пъти по-бързо от куршум.

Ще се блъсне в повърхността със сила един милиард пъти по-голяма от енергията на бомбата, пусната над Хирошима.

Сбогом, Ню Йорк. Сбогом, Сидни. Довиждане, Калифорния, Вашингтон, Орегон, Аляска и Британска Колумбия. Чао, Източно крайбрежие.

Япония, Хонконг, Лондон, Рим, Рио.

Радвам се, че се запознахме. Дано ви е харесало!

Първата вълна трая едва секунди.

Втората продължи малко повече. Около ден.

А Третата? Тя беше по-дълга — дванайсет седмици. Дванайсет седмици, за да убие… Ами, по пресмятанията на татко, 97 на сто от тези с лошия късмет да оцелеят в първите две вълни.

Деветдесет и седем процента от четири милиарда? Пресметнете сами.

Помните ли онази глупост? За това как Извънземната империя ни връхлита с летящите си чинии, а ние, сплотени в едно, й даваме отпор. Давид срещу Голиат. Нашите танкове срещу техните лъчеви оръжия.

Де да беше така!

Ние не бяхме такива късметлии.

И те не бяха толкова глупави.

Как можеш да унищожиш почти четири милиарда души за три месеца?

С птици.

Колко птици има в света? Предположете. Един милион? Един милиард? А какво ще кажете за над триста милиарда? Това прави около седемдесет и пет птици за всеки мъж, жена и дете, останали живи след първите две вълни.

Има хиляди видове птици на всеки континент. И птиците не признават граници. Освен това дрискат много. Дрискат по пет-шест пъти на ден. Това са повече от един трилион малки ракети, сипещи се като дъжд всеки ден. Всеки божи ден.

Няма по-ефективна система за разпространение на вирус с 97 процентна леталност.

Според баща ми те бяха използвали нещо от рода на генетично променен Ебола вирус. Ебола вирусите не могат да се разпространяват по капков път. Но е достатъчно да подмените един-единствен белтък и Ебола вирусът става като грипа — въздушнопреносим. Загнездва се в белите ви дробове. Предизвиква тежка кашлица. Треска. Силно главоболие. Започвате да плюете малки, тъпкани с вируси, капки кръв. Гадините преминават в черния дроб, бъбреците и мозъка ви. В тялото ви вече има милиарди от тях. Станали сте вирусна бомба. И когато се взривите, поразявате всички около вас. Като плъхове, бягащи от потъващ кораб, вирусите извират от всеки ваш отвор. Устата, носа, ушите, задника… дори очите. Буквално плачете с кървави сълзи.

Наричахме го с различни имена. Червената смърт или Кървавата чума. Червеното цунами. Четвъртият конник. Наречете го както искате. След три месеца деветдесет и седем от всеки сто човека бяха трупове.

Това са много кървави сълзи.

Времето течеше в обратна посока. Първата вълна ни върна в осемнайсети век. Следващите две ни отпратиха в неолита.

Станахме отново ловци и събирачи. Номади. Дъното на пирамидата.

Но не искахме да се предадем. Още не.

Все още имаше достатъчно живи, които да се съпротивляват.

Нямаше как да се опълчим лице в лице, но можехме да водим партизанска война. Мръсна партизанска война. Имахме достатъчно оръжия и боеприпаси и дори малко транспортни средства, оцелели след Първата вълна. Армиите ни бяха унищожени, но бяха останали боеготовни единици на всеки континент. Имаше бункери, пещери и подземни бази, където да се крием с години. Те щяха да са Америка, а ние — Виетнам.

Но Другите не спряха дотук.

Смятахме, че вече сме видели всичко, или поне най-лошото, защото беше трудно да си представим нещо по-лошо от Червената смърт. Онези от нас, които оцеляха в Третата вълна — тези с естествен имунитет към болестта — стояха, скупчени като овце и чакаха указания от властта. Знаехме, че все още има власт, тъй като от време на време дочувахме вой на случаен изтребител, далечни престрелки и тътен на бронетранспортьори зад хоризонта.

Моето семейство имаше донякъде късмет. Четвъртият конник отнесе мама, но татко, Сами и аз бяхме живи. Татко го отдаде на добри гени. Което бе малко странно — да се оглеждаш самодоволно от върха на цял Еверест от близо седем милиарда мъртъвци. Но татко си беше татко — непоправим оптимист, дори и в Апокалипсиса.

Повечето градове бяха изоставени още в началото на Червеното цунами. Нямаше електричество, нямаше вода, магазините и складовете бяха отдавна разграбени. Улиците бяха залети с фекалии. Бушуваха пожари, запалени от случайни мълнии.

Да не говорим за труповете.

Те бяха навсякъде. По къщи, спирки, болници, апартаменти, офис сгради, училища, църкви, синагоги и складове.

Толкова много, че положението стана неконтролируемо. Няма как да погребеш или изгориш толкова хора едновременно. Това лято на мор се случи безмилостно горещо и вонята на разлагаща се плът беше увиснала във въздуха като невидим отровен смог. Мокрехме парцали с одеколон и ги връзвахме на устите и носовете си, но в края на деня платът се просмукваше с воня и единственото, което ни оставаше, бе да повръщаме.

Докато — колкото и да е чудно — привикнахме със смрадта.

Изчакахме да отмине Третата вълна, барикадирани вътре в къщата. Отчасти защото имаше карантина. Отчасти защото навън беше ад — грабежи, палежи, мародерства, убийства и изнасилвания. Отчасти защото със свити сърца чакахме да разберем какво още ще ни сполети.

Но най-вече, защото татко не искаше да се отдели от мама. Беше твърда болна, за да пътува, а той не можеше да я изостави ей така.

Тя му каза да тръгва. Така или иначе щяла да умре. Нейната песен била изпята. Да се погрижел за мен и Сами. Да ни пази. Защото винаги има надежда утрото да е по-добро от вечерта.

Татко не възрази. Но не я остави. Изчака неизбежното, като се грижеше за нея и разучаваше карти, правеше списъци и събираше провизии. Това беше времето, когато му скимна да трупа книги, за да спасява цивилизацията. През нощите, в които небето не бе изцяло затулено от дим, излизахме в двора и като се редувахме зад окуляра на моя стар телескоп, гледахме как гигантският им кораб величествено се носи на фона на Млечния път. Звездите бяха станали по-ярки. Непомрачени от човешки светлини, блестяха като скъпоценни камъни.

— Защо още се бавят? — питах обикновено аз. Като всички останали и аз чаках летящи чинии и механични паяци с лазерни оръдия. — Защо просто не дойдат и да се свърши с това наше чакане?

Татко клатеше глава:

— Знам ли, тиквичке! Може това да е било всичко. Може би не са искали да ни избият, а само да свият популацията до приемливи граници.

— И после какво? Какво искат в крайна сметка?

— По-правилно е да се запитаме от какво имат нужда — меко каза той, сякаш навлизахме в твърде опасна тема. — Просто внимават.

— Внимават?

— Да не опустошат всичко. Те са тук, защото Земята им трябва, Каси.

— Но не и ние — промълвих аз. Пак нямаше да се разберем с баща ми. За милиарден път.

Той — за милиарден път — сложи ръка на рамото ми и каза:

— Нашият ред мина. Не бяхме кой знае колко добри стопани. Сигурен съм, че ако можехме да се върнем назад и запитаме динозаврите от времето преди падането на астероида…

Аз го сръгах с все сила и хукнах вкъщи.

Не знам къде е по-зле — вкъщи или навън. Навън се чувстваш напълно уязвим, постоянно на показ, гол под голото небе. А вътре е постоянен мрак.

Обковани с дъски прозорци, през които не влиза слънце през деня. Свещи — нощем, но понеже са на привършване, не можем да си позволим повече от една на стая и сенките надничат от всеки ъгъл.

— Какво има, Каси?

Сами. Петгодишен.

Сладур. Големи кафяви очи като на плюшено мече, като онова, което съм пъхнала в дъното на раницата си.

— Защо плачеш?

Като видя сълзите ми се разплака и той.

Шмугнах се край него и се затворих в стаята на шестнайсетгодишния човешки динозавър, Cassiopeia Sullivanus extinctus. Но ми дожаля и се върнах. Как да го оставя да реве! Откакто мама се разболя, си станахме много близки. Вечер той се будеше от кошмари и тичаше при мен, мушкаше се в леглото ми и се гушкаше, като понякога, сънен, ме наричаше „мама“.

— Видя ли ги, Каси? Идват ли?

— Не бе, малък — избърсах аз сълзите му. — Никой не идва.

Засега.

11.

Мама почина във вторник. Татко я погреба в двора, в лехата с рози. Тя пожела така. В разгара на мора, когато стотици гаснеха всеки ден, повечето тела бяха изгаряни в края на града. Умиращите градове бяха заобиколени от постоянно тлеещи погребални клади.

Баща ми ми каза да стоя при Сами. Сами, който ни гледаше като зомбиран, с отворена уста или си смучеше пръста като двегодишен, с празни от ужас очи на плюшено мече. Само допреди няколко месеца мама го люлееше на люлката, водеше го на тренировки по карате, миеше му косата и танцуваше с него на любимата му песен. Сега беше увита в бял чаршаф и метната върху рамото на баща ни се носеше към двора.

Наблюдавах татко през прозореца на кухнята.

Коленичил пред плитък гроб. Със сведена глава. Рамената му се тресяха. Не го бях виждала да губи самообладание досега. Никога. След Пришествието нещата ставаха все по-лоши и точно когато мислехме, че по-лошо от това няма накъде, ставаше още по-зле. Но баща ми устоя. Дори когато се разбра, че мама е болна, той се държа мъжки, особено пред нея. Не говореше за това, което се случваше зад барикадираните врати и прозорци. Слагаше влажни кърпи на челото й. Къпеше я, преобличаше я, хранеше я. Нито веднъж не го видях да плаче пред нея. Докато други се застрелваха, бесеха, тровеха с лекарства и скачаха от мостове, татко се съпротивляваше на мрака.

Пееше й и рецитираше глупави шеги, които бях чувала хиляди пъти. И лъжеше. Детски залъгалки, за да спи добре.

„Чух и друг самолет днес. Приличаше на изтребител. Значи има оцелели.“

„Температурата ти поспадна и погледът ти се проясни. Може и да не е ебола. Може да е обикновен грип.“

В последните часове, докато бършеше кървавите й сълзи.

Държеше я, докато повръщаше катранената каша, в която се бе превърнали вътрешностите й.

Доведе ни със Сами в стаята й, за да си вземем сбогом.

— Всичко е наред — каза тя на Сами. — Всичко ще се оправи.

На мен ми каза:

— Сега той има нужда от теб, Каси. Грижи се за него. И за татко си.

Казах й, че ще оздравее. Някои оздравяваха. Разболяваха се, но вирусът поседяваше и изчезваше. Така и не се разбра защо. Сигурно не са били апетитни за вирусите.

Не казах, че ще оздравее, само за да я утеша. Аз наистина го вярвах. Длъжна бях.

— Ти си всичко за тях — ми каза мама. Последните й думи към мен.

Съзнанието на болните угасваше последно, отмито от червените води на цунамито. Когато и това станеше, вирусът вземаше всичко под контрол. Някои беснееха, защото болестта беше сварила мозъците им. Удряха, драскаха, ритаха, хапеха. Подобно на вируса, който се нуждаеше от нас, но ни мразеше и гореше от нетърпение да се отърве от нас.

Мама гледаше татко и не го познаваше. Не знаеше къде е. Коя е. Какво става с нея. На лицето й бе застинало нещо като зловеща усмивка, напуканите й устни откриваха кървящите й венци, зъбите й също бяха кървави. Издаваше звуци, но не и думи. Мястото в мозъка й, където трябваше да се родят думи, беше пълно с вируси. А вирусите нямат език, те знаят само как да стават повече.

Накрая майка ми почина с конвулсии и неразбираеми крясъци, а неканените й гости се изстрелваха от всеки отвор, защото бе използвана и непотребна. Трябваше да угасят лампите и да си търсят нов дом.

Татко я изкъпа за последен път. Среса косата й. Изтри засъхналата кръв от зъбите й. Когато дойде да ми съобщи, че е починала, беше спокоен. Владееше се. Прегърна ме и припаднах.

Сега го гледах през прозореца на кухнята. Коленичил до нея в розовата леха, мислейки, че никой не го вижда, баща ми пусна въжето, което стискаше — нишката, която го крепеше през цялото време, в което другите стремглаво пропадаха.

Оставих Сами и излязох навън. Седнах до него. Сложих ръка на рамото му. Последният ми контакт с баща ми беше далеч по-силен и с юмрук. Не казах нищо, както и той. Мълчахме продължително.

Той пъхна нещо в ръката ми. Годежният пръстен на мама. Ако била жива, мама щяла да иска той да е у мен.

— Тръгваме, Каси. Утре сутринта.

Аз кимнах. Знаех, че мама е единствената причина, поради която още не бяхме тръгнали. Нежните стъбла на розите се полюшваха, сякаш също кимаха.

— Къде отиваме?

— Надалеч. — Той се огледа. Очите му бяха широко отворени и уплашени. — Тук вече не става за живеене.

Хм, помислих си. А ставало ли е някога?

— Военновъздушната база „Райт-Патерсън“ е на по-малко от двеста километра. Ако вървим бързо и времето се задържи сухо, можем да сме там след пет или шест дни.

— И после какво?

Другите ни бяха програмирали да мислим по този начин: „добре, а после?“ Погледнах баща си, защото очаквах отговор. Не познавах друг по-умен. Ако той не знаеше, нямаше да ми отговори и никой друг. Затова трябваше да знае. Длъжен бе.

Той поклати глава, сякаш не разбра въпроса.

— Какво толкова има в „Райт-Патерсън“? — поисках да разбера аз.

— Не знам изобщо какво има. — Той се понечи да се усмихне, но лицето му се сгърчи, сякаш го заболя.

— Тогава защо отиваме?

— Защото тук вече не можем да стоим — каза той със стиснати зъби. — А щом не можем да стоим, трябва да идем някъде. Ако все още имаме правителство…

Той поклати глава. Не беше излязъл за това. Беше излязъл, за да погребе съпругата си.

— Влез вътре, Каси.

— Ще ти помогна.

— Нямам нужда от помощ.

— Тя ми е майка. Обичах я. Моля те, нека да помогна.

Разплаках се отново. Той не забеляза. Не гледаше нито мен, нито мама. Гледаше в нищото. На мястото, където допреди беше светът, сега, сякаш имаше черна дупка, която бавно ни поглъщаше. За какво бихме могли да се уловим? Аз дръпнах ръката му от тялото на мама, притиснах я до бузата си и му казах, че го обичам, че мама го е обичала и че всичко ще е наред.

— Влез вътре, Каси — каза той тихо. — Сами има нужда от теб, не майка ти.

Влязох вътре. Сами седеше на пода и си играеше със своя пластмасов „Старфайтър“. Щурмуваше Звездата на смъртта.

— Бум! Бум! Предай се!

Отвън баща ми беше коленичил върху прясно изкопаната пръст. Кафява кал, червена роза, сиво небе, бял чаршаф.

12.

Май е време да разкажа и за Сами.

Иначе няма как да стигна до там.

„Там“ е първият сантиметър на открито, мястото, където слънцето лизна ожулената ми буза, след като изпълзях изпод Бюика. Този първи сантиметър беше най-трудният. Най-дългият сантиметър във Вселената. Сантиметър, проточен на хиляди километри разстояние.

„Там“ е онова място на магистралата, където се обърнах с лице към невидимия си враг.

„Там“ е нещото, което ме опази да не превъртя съвсем, нещото, което Другите не успяха да ми отнемат, след като ми отнеха всичко останало.

Сами е причина да не се предам. Да не остана под колата в очакване на края.

Видях го за последно на задния прозорец на един училищен автобус. Притискаше чело о стъклото. Махаше ми. И се усмихваше. Сякаш отиваше на екскурзия: възбуден, припрян, нямаше и помен от страх. Сред децата се чувстваше най-естествено. А и училищният автобус, какво по-нормално от това? Има ли нещо по-банално от голям, жълт училищен автобус? Беше толкова нормално, че гледката на автобусите, пристигащи в бежанския лагер след изминалите четири месеца на ужас, беше стряскаща. Беше като да видиш „Макдоналдс“ на Луната. Съвсем странно и откачено нещо, което просто не бе на мястото си.

Бяхме в лагера от няколко седмици. От петдесетината души там само ние бяхме семейство. Всеки друг беше вдовица, вдовец или сирак. Последните оцелели хора, които не се познаваха до идването си тук. Най-възрастният беше на около шейсет години. Сами беше най-малкият, но имаше и седем други деца. Всички, с изключение на мен, под четиринайсетгодишна възраст.

Лагерът беше разположен на двайсет мили източно от дома ни, на една изсечена в гората поляна, където през Третата вълна беше построена полева болница, след като тези в града вече се пукаха по шевовете. Сградите бяха слепени една за друга, направени от ръчно издялани дъски, с тенекиени покриви; голямо помещение за заразените и по-малка барака за двама лекари, които се грижеха за болните, докато Червеното цунами не отвя и тях. Имаше лятна градина и система за събиране на дъждовна вода за миене, къпане и пиене.

Ядяхме и спяхме в голямата сграда. Пет-шест души бяха умрели там, но пода и стените бяха дезинфекцирани с белина, а дюшеците на починалите бяха изгорени. Все още имаше лек дъх на смърт (като от вкиснато мляко) и белината не бе изличила напълно следите от кръв. Имаше пръски по стените и продълговати сърповидни петна по пода. Приличаше на триизмерна абстрактна живопис.

Бараката съвместяваше склад и арсенал. Консервирани зеленчуци, пакетирани меса, сухи храни и основни продукти като сол. Пушки, пистолети, полуавтоматични оръжия, дори няколко огнехвъргачки. Всеки ходеше въоръжен до зъби, Дивият Запад в съвременен вариант.

На няколкостотин метра в гората зад бараките беше изкопана плитка яма. Служеше за изгаряне на трупове. Не ни беше позволено да ходим там и естествено аз и няколко от по-големите деца ходехме. Имаше един тип, викаха му Мазния, сигурно заради дългата му, пригладена с гел коса. Мазния беше на тринайсет и събираше трофеи. Всъщност ровеше из пепелта за бижута и монети, както и всичко, което му се стореше „интересно“ или ценно. Кълнеше се, че не е куку, а го прави само от колекционерски интерес.

— Ето, там е разликата — казваше той, хилейки се, докато ровеше из поредната купчинка с ръце, посивели от човешка пепел, с кал под ноктите.

Разликата между какво?

— Между призваните и обикновените. Разменната търговия отново е на мода! — Стискайки диамантено колие. — И когато всичко свърши, ние, предприемчивите, пак ще сме си добре.

Мисълта, че те искат да ни избият до крак, все още не бе хрумнала на никого, дори и на възрастните. Мазния се виждаше като индианец, който ще продаде Манхатън за шепа стъкълца, а не като алчна сврака, което беше много по-близо до истината.

Татко разбра за лагера доста рано, още когато мама започна да започна да се чувства зле. Предложи й да отидем, но тя отказа, защото знаеше, че лек няма. Предпочиташе да умре в дома си, а не в някоя мизерна болница някъде в гора. По-късно, когато кончината й беше вече близо, се чу, че болницата се е превърнала в сборен пункт, един вид убежище, достатъчно отдалечено, за да бъде сравнително безопасно в следващата вълна — както и да изглежда тя (повечето залагаха на някакъв вид бомбардировки) — но и достатъчно близо, за да могат властите да ни намерят, когато идват да ни спасят. Ако изобщо имаше власти и искаха да ни спасят.

Неофициален шеф на лагера беше един пенсиониран морски пехотинец на име Хъчфилд. Приличаше на кубче за игра: с квадратни ръце, квадратна глава и квадратна челюст. Носеше една и съща прилепнала тениска всеки ден, с петно от нещо, може би кръв, но черните му кубинки бяха винаги огледално лъснати. Бръснеше си темето (но не и гърдите или гърба, които трябваше да са първи в списъка). Целият беше покрит с татуировки. Луд на тема оръжия. С два пистолета на колана и пушка на рамо, нямаше по-снаряжен от Хъчфилд. Сигурно защото бе неофициален шеф, се чувстваше задължен да се оборудва подобаващо.

Караулните ни видяха отдалеч, още като се отбихме по черния път, водещ през гората към лагера. Хъчфилд ни пресрещна заедно с друг мъж на име Брогдън. Целите бяха в пушкала. Хъчфилд нареди да се разделим. Той щял да говори с татко, а Брогдън — с мен и Сам. Казах на Хъчфилд какво мисля за идеята му. По-скоро го посъветвах къде да си я завре.

Току-що бях загубила единия си родител и не бях запленена от перспективата да загубя и другия.

— Спокойно, Каси — каза баща ми.

— Ама кои са тези?! — настоях аз. — Може да са обикновени мутри!

„Мутри“ наричахме паплачта от убийци, изнасилвачи, черноборсаджии, похитители и обикновени негодници, които заляха улиците по време на Третата вълна. Причината, заради която хората барикадираха домовете си и трупаха запаси от оръжие и храна. Първият ни враг бяха не извънземните, а нашите сродни човешки същества.

— Просто са предпазливи — възрази татко. — На тяхно място и аз щях да постъпя така. — Той окуражително ме потупа. Боже, как мразех това потупване! Как го мразех, Господи!

— Всичко е наред, Каси.

Той се отдалечи с Хъчфилд и не чувах какво говорят, но ги виждах. Което малко ме поуспокои. Взех Сами на коляното си и се постарах да отговоря на въпросите на Брогдън, без да го зашлевя със свободната си ръка.

Как се казваме?

Откъде идваме?

Има ли сред нас заразени?

Какво знаем за ситуацията?

Какво сме видели?

Какво сме чули?

И защо сме тук?

— Тук в лагера или тук на тоя свят — попитах аз.

Веждите му се събраха в една рунтава черта и той каза:

— Ъ?

— Ако ми бяхте задали този въпрос преди събитията, щях, примерно, да ви отговоря, че сме тук, за да помагаме на ближния и да допринасяме за развитието на човешкото общество. А ако исках да се направя на интересна, щях да кажа: „Защото, ако не бяхме тук, щяхме да сме някъде другаде.“ Но предвид събитията ще кажа, че сме тук заради тъпия си късмет.

Той ме изгледа с присвити очи и каза:

— Ти ми скри шайбата.

Не знам как баща ми беше отговорил на същия въпрос, но очевидно бе издържал изпита, защото ни приеха за пълноправни членове на лагера, което означаваше, че татко (но не и аз) можеше да си избере нещо от склада с оръжия. Татко имаше неприязън към оръжията. Не ги обичаше. Казваше, че сами по себе си оръжията не убиват, но улесняват това значително.

Сега недоволстваше не защото са опасни, а защото не вършат работа.

— Как, според теб, тези пушки могат да противодействат на технология, която е с хиляди, ако не и милиони години по-напред от нашата? — попита той Хъчфилд. — Все едно с камъни и бухалки да спреш балистична ракета.

Беше безсмислено да се спори с Хъчфилд. Беше морски пехотинец, в края на краищата. Пушката беше най-добрият му приятел, най-довереният му спътник, отговорът на всеки възможен въпрос.

Тогава не го разбрах. Но сега разбирам.

13.

При хубаво време всички се въртяха навън, докато не наближеше да си лягаме. Тази паянтова сграда беше като заредена с лоша енергия. Поради предназначението си. Поради съществуването си. Кой дявол ни беше пратил — нея и нас — в тази гора? Имаше нощи, в които настроението ни беше ведро, почти като на летен лагер, в който по чудо всички са си допаднали. Току някой пусне слух, че чул звук на хеликоптер през деня и пламваше обнадежден спор дали ония от властта са се взели в ръце и подготвят контраудара.

Друг път настроението беше по-мрачно и здрачът беше пропит с тревога. Но бяхме щастливци. Бяхме оцелели след електромагнитния импулс, заливането на крайбрежието и чумата, лишила ни от хората, които познавахме и обичахме. Бяхме извадили късмет. Бяхме се гледали очи в очи със Смъртта и тя първа беше мигнала. Човек би помислил, че от това сме се почувствали смели и непобедими. Но не се чувствахме такива.

Бяхме като японците, оцелели след взрива на бомбата в Хирошима. Не знаехме защо още сме тук и дали наистина го искаме.

Разказвахме си един друг за това как сме живели преди Пришествието. Плачехме открито за хората, които бяхме загубили. И тайно за нашите смартфони, коли и микровълнови печки. Както и за Интернет, разбира се.

Взирахме се в нощното небе. Космическият кораб се взираше към нас — бледозелено, отмъстително око.

Спорехме за това къде следва да отидем. Беше пределно ясно, че не можем да останем в тази гора завинаги. Ако не дойдеха Другите, щеше да дойде зимата. Трябваше да намерим по-добър подслон. Имахме провизии за няколко месеца — или по-малко, в зависимост от това колко бежанци щяха да потърсят убежище в лагера. Трябваше ли да чакаме помощ, или да си плюем на петите и да се спасяваме? Татко предпочиташе второто. Искаше му се да види как е в „Райт-Патерсън“. Ако все още имаше власт, вероятността да е там беше много по-съществена.

След известно време ми писна. Всички само говореха и нищо не вършеха. Канех се да кажа на татко, че ако някой от тези плужеци иска да ни придружи към „Райт-Патерсън“, да идва. Другите да си гледат работата.

Взех да мисля, че съединението невинаги прави силата.

Прибрах Сами и го сложих да си легне. Двамата заедно си казахме молитвата.

„И съхрани ни в съня ни, Господи“. Ако питате мен, празно съчетание от звуци. Безсмислица. Не бях сигурна, но имах чувството, че в случая с Господ някой не си е удържал на обещанието.

Беше ясна нощ. Пълнолуние. Реших да се разходя между дърветата.

Някой в лагера беше засвирил на китара. Мелодията залъкатуши по пътеката и ме последва в гората. Първата музика, която чувах от началото на Пришествието.

„Лежим будни и мечтаем…

как щастието нявга ще узнаем…“

Изведнъж ми се прииска да се свия на клъбце и да се разрева. Да хукна през гората и да тичам, докато краката ми се подкосят. Да повърна. Да крещя, докато гърлото ми се разрани. Да видя отново мама, и Лизбет, и всичките си приятели, дори тези, които не харесвах, и Бен Периш, само за да му кажа, че го обичах и че исках дете от него повече, отколкото исках да живея.

Песента заглъхна, удавена в далеч по-немелодичната песен на щурците.

Изпука клонка.

И от гората зад мен се чу глас:

— Каси! Изчакай ме!

Аз продължих да вървя. Познах гласа. Така е, като мисля за Бен! Едно искаш, а друго става. Яде ти се шоколад, а в чантата си намираш само полупразно пакетче лукчета.

— Каси!

Вече тичаше. Мързеше ме да бягам и го оставих да ме догони.

Една вечна аксиома: не искаш ли да си сам, усамоти се.

— Какво правиш? — запита Мазния. Дишаше задъхано. Яркочервени бузи. Лъскави слепоочия, сигурно от многото гел, с който се поливаше.

— Не е ли очевидно? — отвърнах аз. — Строя ядрено устройство, с което да атакувам кораба им.

— Не става с ядрени оръжия — каза той, като сви рамене. — Трябва ни изпарител на Ферми.

— Ферми?

— Онзи, който е изобретил бомбата.

— Мислех, че е Опенхаймер.

Моята компетентност видимо го впечатли.

— Може, но той й е кръстник.

— Мазен, ти си откачен — казах аз. И понеже прозвуча грубо, добавих: — Макар че може и да не си бил такъв до идването на извънземните.

— Значи, правиш ей толкова голяма дупка. Слагаш бойна глава в нея. Пълниш дупката с вода и я покриваш с няколкостотин тона стомана. Експлозията превръща водата в пара и тя изстрелва металния капак в космоса със скорост шест пъти по-голяма от скоростта на звука.

— Аха — казах аз. — Логично. И затова ли вървиш след мен? Искаш да ти помогна при строежа на парното оръдие?

— Мога ли да те попитам нещо?

— Не.

— Говоря сериозно.

— И аз.

— Ако ти остават само двайсет минути живот, какво би направила?

— Не знам — отговорих аз. — Но каквото и да е, няма да има нищо общо с теб.

— Как така? — Той не изчака отговора. Сигурно предчувстваше, че няма да е приятен. — Ами ако съм последния човек на Земята?

— Ако си последният, мен няма да ме има, не схващаш ли!

— Добре. Да, кажем, че сме останали само двамата.

— Тогава пак ще си последен, защото ще се самоубия, за да не съм с теб.

— Ти май много не ме харесваш.

— А ти как мислиш?

— Да кажем, че се появят, точно тук и сега, за да ни довършат. Какво би направила?

— Не знам. Ще ги помоля да те убият първи. Хайде, Мазен, какво искаш?

— Ти девствена ли си? — без заобикалки изтърси той.

Погледнах го. Беше напълно сериозен. Повечето тринайсетгодишни момчета са така, като ги пернат хормоните.

— Майната ти — казах аз, врътнах се и поех към лагера.

Лошо подбрани думи. Той се затича след мен, без нито един кичур от бетонираната му коса да трепне по време на бягането. Беше като лъскава черна каска.

— Без майтап, Каси — пуфтеше той. — В тези времена всяка нощ може да ни е последна.

— Глупак! Че то и преди всяка нощ можеше да ни е последна!

Той сграбчи китката ми. Завъртя ме. Бутна широкото си, мазно лице в моето. Беше с два-три пръста по-нисък, но пък с десетина кила по-тежък от мене.

— Наистина ли искаш да умреш, без да разбереш как е?

— Че аз може и да знам — казах аз, като се отскубнах. — И да не си ме пипнал повече! — Смяна на темата.

— Никой няма да разбере — каза той. — Няма да кажа на никого.

Той отново посегна. С лявата си ръка бутнах неговата, а с разперената длан на дясната го цапардосах по носа. Потече чешма от яркочервена кръв. Влезе му в устата и го задави.

— Кучка — изхърка той. — Поне имаш насреща си жив човек. Защото всичките ти приятели от скапания ти някогашен живот са мъртви.

Той се разрева. Свлече се на пътеката, смазан от размера на онзи огромен Бюик над нас — ужасното чувство, че колкото и да е зле, ще се влоши още повече.

По дяволите.

Седнах на пътеката до него. Казах му да отметне глава назад. Оплака се, че му се стичала кръв в гърлото.

— Не казвай на никого — глухо помоли той. — Ще ми се подиграват.

Засмях се. Не можах да се сдържа.

— Кой те научи да се биеш? — попита той.

— Скаутите.

— Дават ли значки за това?

— Дават значки за всичко.

Истината е, че седем години тренирах карате. Миналата година спрях. Не помня вече защо. Но на времето ми харесваше.

— И аз съм като теб — каза той.

— Какво като мен?

Той изплю малко кръв и слуз.

— Девствен.

Какъв шок!

— Защо реши, че аз съм?

— Нямаше да ме фраснеш, ако не беше девствена.

14.

На шестия ден в лагера за първи път видях безпилотен самолет.

Лъскав и сив в ясното следобедно небе.

Имаше много викове и тичане, хората грабнаха оръжията, махаха с шапки и ризи или просто буйстваха: плачеха, скачаха, прегръщаха се и се ръкуваха. Мислеха, че са спасени. Хъчфилд и Брогдън се опитаха да въведат ред, но не успяха. Безпилотният самолет прекоси небето и изчезна зад дърветата, после се върна, летейки по-бавно този път. От земята изглеждаше като дирижабъл. Хъчфилд и татко, сбутани във вратата на бараката, го наблюдаваха, като си подаваха един бинокъл напред-назад.

— Няма крила. Няма отличителни знаци. И как само мина! Като стрела! Ако не са пуснали някой секретен самолет, няма как това да е нещо земно.

Докато говореше, Хъчфилд блъскаше с юмрук в такт с думите си.

Татко се съгласи. Набутахме се като овце в бараката. Татко и Хъчфилд продължиха да висят на вратата и да си разменят бинокъла.

— Това извънземните ли са? — попита Сами. — А, Каси? Идват ли?

— Шшшт.

Огледах се и улових погледа на Мазния. Двайсет минути, показа ми със знаци той.

— Дойдат ли, ще ги размажа — прошушна Сами. — Хватки, ритници, ще ги избия всичките!

— Само така — казах аз и нервно погладих с ръка косата си.

— Не ме е страх — каза той. — Ще ги убия заради това, че убиха майка ми.

Безпилотният самолет изчезна — право нагоре, както каза по-късно татко. За секунда.

Ние реагирахме на безпилотния самолет както би реагирал всеки.

Изперкахме.

Някои хукнаха. Грабнаха какво можеха да носят и се втурнаха в гората. Някои бяха само с дрехите на гърба си и със страха. Каквото и да кажеше Хъчфилд, не можеше да ги спре.

Останалите се гушихме в бараките до вечерта, след което паниката избухна с нова сила. Бяха ли ни забелязали? Каква щеше да дойде след тях — щурмоваци, армия от клонинги или механични паяци? Щяха ли да ни изпарят с лазерни оръдия? Беше тъмно като в катран. Не виждахме и на крачка пред носа си, защото не смеехме да запалим газовите лампи. Трескав шепот. Приглушен плач. Сгушени на койките, скачахме при всеки звук. Хъчфилд прати най-добрите стрелци да дежурят. Мръдне ли нещо — стреляй. Никой да не напуска лагера без разрешение. И Хъчфилд не даде разрешение.

Тази нощ ни се стори безкрайна.

Татко дойде при мен в тъмното и бутна нещо в ръцете ми.

Зареден полуавтоматичен Люгер.

— Нали не харесваш оръжия — прошепнах аз.

— Много неща не харесвах.

Една жена почна да се моли. Наричахме я Майка Тереза. Големи крака. Мършави ръце. Избеляла синя рокля. Рядка сива коса. Някъде по трасето беше изгубила зъбните си протези. Вечно с броеница и в диалог с Исус. Няколко човека подхванаха молитвата й. После още няколко. „Прости ни греховете ни, както и ние прощаваме на враговете си.“

Което беше подходящ момент за единствения атеист в лагера и смъртен враг на Майка Тереза, професор Докинс, да извика:

— Особено на тези от извънземен произход!

— Ще гориш в ада! — провикна се някой в тъмното.

— Че каква е разликата? — не остана длъжен Докинс.

— Тихо! — сгълча ги Хъчфилд откъм вратата. — Стига с тия молитви, моля ви се!

— Това е Божието наказание — продължи да хлипа Майка Тереза.

Сами се претърколи към мен в леглото. Скрих пистолета между краката си. Страх ме бе да не го вземе и да ме гръмне по невнимание.

— Хора, млъквайте — казах. — Плашите брат ми.

— Не ме е страх — каза Сами. Въртеше юмруче в тениската ми. — Теб страх ли те е, Каси?

— Да — казах аз. Целунах го по главата. Косата му миришеше малко кисело. Съмне ли, ще я измия.

Ако сме живи на сутринта.

— Не те е страх! — каза той. — Ти никога не се плашиш.

— Но сега като нищо ще напълня гащите.

Той се изкиска. Лицето му беше топло, сгушено в дланта ми. Ами ако има температура? Тя е първият признак. Ставам параноичка. Ако беше податлив, досега да се е заразил сто пъти. Червеното цунами не чака, ако нямаш имунитет. Сигурно Сами има. Иначе досега да е умрял.

— Сложи си памперс! — подкачи ме той.

— Ще сложа, ами!

— „… крачейки през долината, в сянката на смъртта…“

Тая нямаше намерение да спре. Чувах потракването на броеницата й в тъмното. Докинс си тананикаше „Трите слепи мишки“[1], в опит да я заглуши. Не можах да реша кое повече ме дразни — фанатизма или цинизма.

— Мама каза, че те може и да са ангели — рече внезапно Сами.

— Кои? — попитах аз.

— Извънземните. Когато се появиха за пръв път, я запитах дали идват да ни убият и тя каза, че това може изобщо да не са извънземни. Може да са небесни ангели, като тези от Библията, дето говорили на Авраам, на Мария, на Исус и на всички.

— Хубаво ни поговориха! — казах аз.

— Убиха мама.

Той се разплака.

„… Ти ми застла трапеза пред очите на неприятелите ми…“

Целунах го по главата и потрих ръцете му.

„… Ти помаза главата ми с масло…“

— Каси, Бог мрази ли ни?

— Не. Не знам.

— Дали мрази мама?

— Разбира се, че не. Мама беше добър човек.

— Тогава защо я остави да умре?

Поклатих глава. Беше като налята с олово.

„… Чашата ми преля…“

— Защо Бог позволи на извънземните да дойдат и да ни убият? Защо не ги спря?

— Може би — прошепнах бавно аз. Дори езикът ми тежеше — може би ще го направи.

„… Само благост и милост ще ме следват през всичките дни на живота ми…“

— Не ме давай на тях, Каси. Не искам да умра.

— Ти няма да умреш, Самс.

— Обещаваш ли?

Обещах.

[1] „Three blind mice“ — популярна детска песен — Б.пр. ↑

15.

На следващия ден безпилотният самолет се върна.

Или беше друг, същия като първия. Надали Другите бяха били толкова път само с един самолет в трюма.

Този летеше бавно. Безшумно. Без грохот от двигател. Или жужене. Просто се плъзгаше безшумно, като муха за стръв по спокойна вода. Ние се скупчихме в бараката. Без някой да ни подканя. Аз се случих на една койка с Мазния.

— Знам какво следва — прошепна той.

— Не говори — изсъсках аз.

Той кимна и продължи:

— Звукови бомби. Знаеш ли какво става, когато те взривят с двеста децибела? Тъпанчетата ти гърмят. Белите ти дробове се пръскат, кръвта ти се смесва с въздух и сърцето ти спира.

— Мазен, откъде ти дойдоха на ум тези глупости?

Татко и Хъчфилд клечаха до отворената врата. Взираха се в една точка в продължение на няколко минути. Очевидно бе, че безпилотният самолет бе застинал в небето.

— Дръж, това е за теб — каза Мазния. Беше огърлица с диамантени висулки. От ямата.

— Ама че гадост! — казах му.

— Защо? Нито съм я откраднал, нито нищо. — Той се нацупи. — Знам аз какво ти пречи. Не съм глупак. Проблемът не е в огърлицата. Проблемът е в мен. Ако ме харесваше, щеше да я грабнеш на секундата.

Чудех се дали пък не беше прав. Ако я беше изровил Бен Периш, щях ли да приема подаръка?

— Не че аз толкова съм умрял за теб… ‒ метна Мазния.

Кофти. Гробарят не ме иска.

— Тогава защо ми даваш огърлицата?

— Заради оная вечер в гората. Не искам да ме мразиш. Да ме имаш за боклук.

Малко беше закъснял.

— Не ми трябват бижута от мъртъвци — казах аз.

— На тях пък изобщо не им трябват — отвърна той, имайки предвид покойниците.

Тоя нямаше да ме остави. Претърколих се и седнах зад татко. Иззад рамото му зърнах някаква малка сива точка, сребриста луничка върху гладката кожа на небето.

— Какво става? — прошепнах аз.

Докато го кажа и точката изчезна. Така бързо, че не успях да мигна.

— Разузнавателни полети — изсумтя Хъчфилд. — Няма какво друго да е.

— С обикновен земен спътник може да се види ръчен часовник от орбита — тихо каза татко. — Защо им е на тях, с тяхната супертехнология, да използват самолети за наблюдение?

— Имаш ли по-добра теория? — Хъчфилд не обичаше да оспорват думите му.

— Те може изобщо да не се занимават с нас — каза татко. — Това може да са метеорологически сонди или устройства за проверка на нещо, което не може да се измери от космоса. Или търсят нещо, което не може да бъде открито, докато им пречат хората.

Татко въздъхна. Познавах тази въздишка. Значеше, че надушва нещо, но се плаши от предположението си.

— Всичко се свежда до един прост въпрос, Хъчфилд: защо са тук? Надали за природни богатства — такива има из цялата Вселена, тъй че не е нужно да пътуват стотици светлинни години заради тях. Не са тук и за да ни унищожат, въпреки че изтребването — поне на повечето от нас — е необходимо. Те са като хазяин, който изхвърля неплатежоспособен квартирант, за да освободи имота за нов. Просто е време.

— Време ли? Време за какво?

Татко се усмихна печално.

— Да се изнасяме.

16.

Един час преди разсъмване. Последният ни ден в лагера на смъртта. Неделя.

Сами е до мен. Малко дете, уютно, топло, с ръка върху плюшено си мече, другата е върху гърдите ми — пухкаво, свито бебешко юмруче.

Най-приятната част от деня.

Онези няколко секунди, когато си буден, но празен. Не знаеш къде си. Какво си сега, какво си бил преди. Само дишането, сърдечния ритъм и движението на кръвта. Сякаш отново си в утробата на майка си. Покой и празнота.

Мисля, че това беше първият звук. Моят собствен пулс.

Туп-туп, туп-туп, туп-туп. Слабо, после по-силно и накрая наистина силно, достатъчно силно, за да почувствам ритъма през кожата си. В помещението нахлу блясък и се усили. Хората се спъваха, дърпаха се за дрехите и пипнешком търсеха оръжията си. Яркото сияние избледня, после отново се усили. По пода затанцуваха сенки и се прехвърлиха на тавана. Хъчфилд обикаляше и крещеше да запазим спокойствие. Напразно.

Всеки разпозна звука. И всеки знаеше какво означава той.

Спасение!

Хъчфилд се опита да препречи вратата с тялото си.

— Стойте вътре! — извика той. — Нали не искате да…

Изблъскаха го. Напротив, искахме! Изсипахме се през вратата и се струпахме на двора, махайки с ръце към хеликоптера, един „Блек Хоук“, който правеше втори заход над лагера, черен на фона на развиделяващото се небе. Прожекторът му ни прониза като меч и ни ослепи, но повечето от нас вече бяха заслепени от сълзи. Ние подскачахме, крещяхме, прегръщахме се един друг. Няколко човека размахваха американски знаменца и си спомням, че се зачудих откъде, по дяволите, са ги намерили.

Хъчфилд яростно ни крещеше да се приберем. Никой не го слушаше. Вече не ни беше шеф. Бяха дошли Властите.

И тогава, също толкова неочаквано, колкото се беше появил, хеликоптерът направи един последен кръг и изчезна от погледите. Звукът на лопатите му заглъхна. После се възцари дълбока тишина. Бяхме объркани, потресени и уплашени. Дали ни видяха? Защо не кацнаха?

Зачакахме хеликоптерът да се върне. Цяла сутрин чакахме. Хората стягаха багажа си. Гадаеха къде ще ни отведат, как ще е там и колко други ще има. Хеликоптер „Блек хоук“! Какво ли още бе оцеляло след Първата вълна? Размечтахме се за електрическо осветление и топли душове.

Никой не се съмняваше, че ще ни спасят — сега, когато Властите знаеха за съществуването ни. Помощта бе на път.

Верен на себе си, татко не споделяше общото въодушевление.

— Те може и да не се върнат — каза той.

— Не може просто да ни оставят тук, татко — казах аз. Понякога трябваше да говоря с него така, сякаш беше на възрастта на Сами. — Няма логика.

— Това може да не е било спасителна акция. Може да са били тук за нещо друго.

— За безпилотния самолет? Този, който се разби седмица по-рано?

Той кимна с глава.

— И все пак, поне вече знаят, че сме тук — казах аз. — Ще предприемат нещо.

Той отново кимна. Разсеяно, сякаш мислеше за нещо друго.

— Сигурно — каза той. После ме погледна строго. — Оттук насетне нито за миг не изпускай Сам от поглед. Разбра ли, Каси? Никога. Носиш ли пистолета?

Аз потупах задния си джоб. Той метна ръка на рамото ми и ме поведе към склада. Дръпна настрана един прашен шперплат. Под него имаше автомат M16. Този, който щеше да стане мой най-добър приятел, след като загубих всички останали.

Той го взе и го повъртя в ръцете си. Изражението му беше все така отнесено.

— Какво ще кажеш? — прошепна той.

— За това ли? Пълни лайна.

Вместо да подскочи от грубия ми език, той леко се разсмя.

Показа ми как работи. Как да го държа. Как да се целя. Как да сменям пълнителя.

— Ето, опитай.

И ми подаде автомата.

Мисля, че беше приятно изненадани от схватливостта ми. Както и от сръчността. Дължах я на тренировките по карате. Нищо не развива двигателната култура така, както каратето.

— Задръж го — каза той, когато понечих да му го върна. — За теб съм го прибрал.

— Защо? — попитах аз. Не че имах нещо против оръжието, но почна да ме обзема страх. Докато всички останали се радваха, баща ми ме обучаваше в стрелба.

— Знаеш ли как да разпознаеш врага си, Каси? — Погледът му се стрелкаше около навеса. Защо не ме гледаше в очите? — Този, който стреля по теб — той е. Не го забравяй. — Той посочи с глава автомата. — И не се мотай с него насам-натам. Дръж го под ръка, но го крий. Не тук в навеса, не и в спалнята. Ясно ли е?

Потупване по рамото. Явно недостатъчно. Голяма прегръдка.

— Хайде, отивай при Сами. Аз отивам да поговоря с Хъчфилд. А, и нещо друго: ако някой ти поиска автомата, прати го да се разправя с мен. Ако упорства, застреляй го.

Той се усмихна. Но не с очи. Погледът му беше твърд, празен и студен като на акула.

Беше роден с късмет, баща ми. А и ние. Късметът ни беше превел през първите три вълни. Но, както всеки комарджия знае, късметът не трае дълго. Мисля, че в онзи ден баща ми предчувстваше нещо. Не че късметът ще ни изневери. Това никой не можеше да каже. Просто разбра, че само късмет не стига.

Оцеляват силните. Онези, на които не им пука. Хората със сърца от камък. Онези, способни да жертват сто заради един. Прозрелите, че единственият начин да се спаси селото е да се опожари.

Светът беше отишъл на кино.

Който не го бе разбрал, бе просто един бъдещ труп, чакащ реда си.

Взех моя М16 и го скрих зад едно дърво до пътеката към погребалната яма.

17.

Последният остатък от света, такъв какъвто го познавах, беше разкъсан на части в един топъл и слънчев неделен следобед. Събитието бе предзнаменувано от ръмжене на дизелови двигатели, грохот и скърцане на желязо и свистене на въздушни спирачки. Постовите забелязаха конвоя далеч преди да достигне лагера. Видяха ярките слънчеви отблясъци от прозорците и вихрушките прах, виещи се зад огромните гуми като дири от самолет във въздуха. Ние не хукнахме да ги приветстваме с цветя и целувки. Кротувахме, докато Хъчфилд, татко и четирите най-добри стрелци отиваха, за да ги посрещнат. Всички се чувствахме малко стреснати. И далеч по-малко ентусиазирани, отколкото само няколко часа по-рано.

От Пришествието насам всичко, което очакваме да се случи, не се случваше. И всичко, което не очаквахме, се случваше. Трябваха ни цели две седмици през Третата вълна, за да разберем, че смъртоносният грип е част от плана им. И въпреки това човек е склонен да вярва в това, в което винаги е вярвал, да мисли това, което винаги е мислел, и да очаква това, което винаги е очаквал. Така че не се питахме ДАЛИ ще ни спасят, а кога ще ни спасят.

Затова, когато видяхме точно това, което искахме да видим и което очаквахме да видим — големия камион с войници, джиповете, чиито стрелкови куполи бяха настръхнали от картечници и ракети земя-въздух, ние все още не се радвахме.

И тогава се появиха училищните автобуси.

Три на брой, един след друг.

Пълни с деца.

Никой не очакваше това. Както казах, беше абсурдно нормално, шокиращо нереално. Някои от нас дори се разсмяха. Жълт училищен автобус! А къде, по дяволите, е училището?

След няколко напрегнати минути, в които се чуваше само гърленото ръмжене на двигатели и далечната глъч на децата в автобусите, татко остави Хъчфилд да разговаря с командира и се върна при мен и Сами.

Около нас се събраха хора.

— Те са от „Райт-Патерсън“ — каза татко. Гласът му беше глух. — Изглежда са оцелели много повече от нашите военни, отколкото мислехме.

— Защо са с противогази? — попитах аз.

— Като профилактична мярка — отвърна той. — Били са в изолация по време на епидемията. Докато ние сме били в контакт и бихме могли да сме вирусоносители.

Той погледна надолу към Сами, който се бе притиснал до мен, с ръце, увити около крака ми.

— Идват за децата — каза татко.

— Защо? — попитах аз.

— Ами ние? — обади се Майка Тереза. — Няма ли да вземат и нас?

— Каза, че ще ни приберат по-късно. В момента имало място само за децата.

Погледът му бе вперен в Сами.

— Няма да се делим — казах аз на татко.

— Разбира се, че не. — Той се обърна и с отсечена крачка влезе в бараката. Излезе с раницата ми и плюшеното мече на Сами. — Отиваш с него.

Май не ме разбра.

— Няма да тръгна без теб — казах аз. Как може да е такъв баща ми! Цъфна някаква важна клечка и той сдаде управлението.

— Чу какво каза! — пискливо се намеси Майка Тереза, размахвайки броеницата си. — Само деца! Ако ще ходи някой друг, то трябва да съм аз… абе, жени. Такъв е редът. Първо жените и децата! Жени и деца.

Татко не й обърна внимание. И пак ръка на рамото ми. Дръпнах се.

— Каси, те ще евакуират първо най-слабите. Аз ще дойда само няколко часа след това.

— Не! — изкрещях аз. — Тръгваме заедно. Ако ли не — оставаме. Все някак ще издържим, докато се върнат. Ще се грижа за брат ми, както винаги съм го правила.

— Ще се грижиш и там, Каси. Нали тръгваш с него.

— Не и без теб. Няма да те оставя, татко.

Той се усмихна, сякаш бях казала някоя детинщина.

— Аз съм лесен.

Не можех да го изразя с думи — онова, което пареше като въглен гърлото ми. Чувството, че ако се разделим, с нас е свършено. Че ако го оставя, няма да го видя никога. Нямах смислено обяснение, но и светът, в който живеех, отдавна беше загубил смисъла си.

Татко отдели Сами от крака ми, грабна го под мишница, улови лакътя ми със свободната си ръка и ни поведе към автобусите. Лицата на войниците не се виждаха заради противогазите, които им придаваха вид на насекоми. Но върху зелените камуфлажни униформи можеха да се прочетат техните имена.

Грийн.

Уолтърс.

Паркър.

Добри, благонадеждни, нормални американски имена. И американските знамена на ръкавите им. И стойката им — изпъната, но небрежна, бдителна, но спокойна. Пружини.

Начинът, по който очакваш да изглежда една армия.

Стигнахме до последния автобус в колоната. Децата вътре викаха и ни махаха с ръце. Беше вълнуващо.

Едрият войник на вратата козирува. Върху табелката на униформата му пишеше: „ефр. Бранч“.

— Само децата — каза той. Гласът му прозвуча глухо заради противогаза.

— Ясно, ефрейторе — каза татко.

— Каси, защо плачеш? — попита Сами. Малката му ръка посегна към лицето ми.

Татко го свали на земята. Коленичи и доближи глава до главицата на Сами.

— Отиваш на екскурзия, Сам — каза татко. — Тези добри войници ще ви отведат на безопасно място.

— Ама ти няма ли да дойдеш? — мъничките му ръце бяха вкопчени в ризата на татко.

— Ще дойда. И тати идва. Просто не сега. Но скоро. Съвсем скоро. — Той грабна Сами в ръце. Последна прегръдка. — И да слушаш. Да правиш каквото ти кажат тези добри батковци. Обещаваш ли?

Сами кимна. Пъхна ръка в моята.

— Хайде, Каси. Ще се возим на автобус!

Черната маска рязко се обърна. Една ръка с ръкавица се вдигна.

— Само момчето.

Казах му да си гледа работата. Без татко — иди-дойди, но да пусна Сами без мен… Никога.

Ефрейторът ме отряза:

— Само момчето.

— Тя му е сестра — опита се да възрази татко. Логичен, както винаги. — И тя е дете. Само на шестнайсет е.

— Тя остава — отсече ефрейторът.

— Тогава и той остава — казах аз, прегръщайки с две ръце Сами. Без да ги извие, нямаше как да вземе братчето ми.

Последва ужасният момент, в който ефрейторът не каза нищо. Идеше ми да дръпна противогаза и да се изплюя в лицето му. Слънцето проблясваше в стъклото на шлема, омразна топка от светлина.

— Значи искате той да остане?

— Искам той да остане с мен — поправих го аз. — В автобуса. Извън него. Където и да е. С мен.

— Не става, Каси — каза татко.

Сами се разрева. Беше разбрал: татко и войникът бяха срещу нас двамата, и битката бе загубена. Разбра го преди мен.

— Може да остане — каза войникът. — Но не гарантираме безопасността му.

— О, нима! — изкрещях аз в насекомоподобното му лице. — А чия безопасност можете въобще да гарантирате?

— Каси… — поде татко.

— Нищо не можете да гарантирате! — изкрещях аз.

Ефрейторът не ми обърна внимание.

— На ваша отговорност, сър — каза той на татко.

— Тате — казах аз. — Чу го. Сами може да си остане с нас.

Татко задъвка долната си устна. Вдигна глава и се почеса под брадичката. Очите му се взряха в празното небе. Мислеше за безпилотните самолети, за това, което знаеше и за това, което не знаеше. Спомняше си какво бе научил. Претегляше даденостите и изчисляваше вероятностите, заглушавайки вътрешния глас, който напираше да изкрещи: Не го пускай!

И той, естествено, постъпи разумно. Беше отговорен родител и постъпи така, както правят отговорните родители.

Избра разумното решение.

— Права си, Каси — каза той накрая. — Те не могат да гарантират безопасността ни. Никой не може. Но някои места са по-безопасни от други. — Той сграбчи ръката на Сами. — Хайде, скачай!

— Не! — изпищя Сами. Сълзите се стичаха по пламналите му бузи. — Не искам без Каси!

— И Каси ще дойде — каза татко. — Ще дойдем и двамата. Веднага след теб.

— Виж, тате… ще го пазя, ще го гледам, няма да позволя да го пипнат с пръст! — взех да се моля аз. — Нали ще дойдат за втори курс? Да изчакаме дотогава, а? — Стисках го за ризата и го гледах умолително. Досега тактиката винаги бе работила. — Моля те, татко, не го прави. Грешка е. Трябва да сме заедно, длъжни сме.

Този път нямаше да проработи. Очите му пак бяха добили онзи суров вид: студени, свити, безмилостни.

— Каси — рече той. — Кажи на брат си, че всичко е наред.

И аз го направих. След като си казах, че всичко е наред. Заповядах си да се доверя на татко, на Властите, на Другите… че няма да изгорят автобуси, пълни с деца, да се доверя, че самото доверие не е последвало участта на компютрите, микровълновите пуканки и онзи холивудски филм, в който Слузестите топки от планетата Зиркън бяха победени и доброто възтържествува миг преди финалните надписи. Коленичих върху прашната земя пред братчето си.

— Няма как, трябва да вървиш, Самс — казах му. Пълничката му долна устна мърдаше нагоре-надолу. Стискаше мечето до гърдите си.

— Ама, Каси, кой ще те държи за ръка, като те е страх? — Беше напълно сериозен. Толкова приличаше на татко с това смръщено малко личице, че почти се разсмях.

— Мен вече не ме е страх. И теб не трябва да те е страх. Войниците ще ни пазят. — Вдигнах очи към ефрейтор Бранч. — Нали така?

— Точно така.

— Тоя ми прилича на Дарт Вейдър — прошепна Сами. — И гласът му е като неговия.

— Да, но помниш ли как завърши филма? Той се превърна в добър човек.

— След като съсипа планетата и уби сума хора.

Засмях се. Просто не издържах. Боже, какъв умник! Понякога си мислех, че е по-умен от мен и татко, взети заедно.

— По-късно и ти ще дойдеш, нали Каси?

— Гарантирано.

— Обещаваш ли?

Обещах. Каквото и да се случи. БЕЗ ЗНАЧЕНИЕ!

Това му стигаше. Той бутна плюшеното мече в гърдите ми.

— Какво правиш?

— Да има какво да гушкаш, като те е страх. Но няма да го даваш на никого. — Той вдигна мъничкото си пръстче, за да подчертае важността на условието. — Нали разбра! — После протегна ръка на ефрейтора. — Водете, Вейдър!

Пухкавата ръчица потъна в голямата, облечена с ръкавица ръка. Стъпалото на автобуса беше високо и го затрудни.

Децата вътре пищяха и ръкопляскаха. Той зави и тръгна по пътеката между седалките.

Сами беше последното дете. Вратата се затвори. Татко се опита да сложи ръка на рамото ми. Отстъпих встрани. Двигателят изрева. Въздушните спирачки изсъскаха.

Лицето на Сами цъфна на зацапаното стъкло. Усмихваше се, докато със светлинна скорост се отдалечаваше на галактически разстояния в своя жълт „Старфайтър“, докато прашният жълт космически кораб бе погълнат от прахта.

18.

— Насам, моля — каза учтиво ефрейторът и ние го последвахме по обратния път към лагера. Два от джиповете бяха тръгнали, за да ескортират автобусите на връщане към „Райт-Патерсън“. Останалите стояха, обърнати към спалното и навеса. Дулата на картечниците им бяха сведени към земята, като глави на задрямали метални създания.

Плацът беше празен. Всички, включително и войниците, бяха влезли в бараката.

Всички, с изключение на един.

Като наближихме, Хъчфилд се показа от навеса. Не мога да определя кое блестеше по-ярко — бръснатата му глава или усмивката му.

— Супер, нали Съливан! — викна той на татко. — А ти искаше да бягаме още при първия безпилотен самолет.

— Явно не съм бил прав — каза татко, като се усмихна кисело.

— След пет минути сме на инструктаж при полковник Вош. Но първо трябва да си дадеш оръжието.

— Какво да си дам?

— Оръжието си. Заповед на полковника.

Татко погледна войника, застанал до нас. Срещна празните, черни очи на маската.

— Защо? — попита татко.

— Трябва ти обяснение? — Усмивката на Хъчфилд беше все още на лицето му, но очите му се присвиха.

— Бих искал, да.

— Това е С.О.П., Съливан, стандартна оперативна процедура. Не можеш да оставиш един куп неопитни и необучени цивилни да се разхождат с оръжия по време на война. — Говореше на баща ми пренебрежително, като на идиот.

Протегна ръка. Татко бавно свали пушката от рамото си. Хъчфилд я грабна и изчезна в склада.

Татко се обърна към ефрейтора.

— Някой вече осъществил ли е контакт с… — търсеше точната дума — Другите.

Едносричен отговор с дрезгаво и монотонно произношение:

— Не.

Хъчфилд излезе и нафукано отдаде чест на ефрейтора. Плуваше в свои води, беше сред братя по оръжие. Пукаше се от гордост, щеше да се напишка от вълнение.

— Всички оръжия — прибрани и заключени, ефрейторе.

Всички, с изключение на две, помислих си. Погледнах татко. Той не помръдна и мускул, с изключение на тези на очите. Бърз поглед вляво, после вдясно. Не.

Имам само едно обяснение за случая. И когато мисля над него, ако много се задълбоча, започвам да намразвам баща си. Да го мразя за това, че пренебрегна инстинкта си. Да го мразя, задето заглуши онзи вътрешен глас, който му нашепна: това е грешно. Тук нещо не е наред.

В момента го мразя. Ако сега беше тук, щях да му бия един юмрук — задето беше такъв глупак.

Ефрейторът кимна към казармата. Време беше за брифинга на полковник Вош.

Време за края на света.

19.

Забелязах Вош веднага.

Стоеше до вратата, много висок, единственият човек в униформа, който не полюшваше автомат пред гърдите си.

Той кимна към Хъчфилд при влизането ни в бившия лазарет, всъщност костница. Ефрейтор Бранч козирува и се сбута при войниците, които се бяха наредили наоколо.

Картината представляваше войници, изправени пред три от четирите стени, и бежанци в средата на помещението.

Дланта на татко потърси моята. Мечето на Сами беше в едната ми ръка, подадох му другата.

Е, татко? Май вътрешният ти глас повиши тон, като видя хората с пушки пред стените? Затова ли ме хвана за ръка?

— Най-сетне ще получим ли отговори на въпросите си? — извика някой при влизането ни.

Всички започнаха да говорят наведнъж — всички, с изключение на войниците, питаха:

— Ония кацнаха ли?

— Как изглеждат?

— Кои са?

— Какви са тези сиви летателни апарати в небето?

— Кога ще ни евакуирате?

— Колко оцелели намерихте?

Вош вдигна ръка за тишина. Но залата само поутихна.

Хъчфилд му козирува.

— Всички са налице, сър!

Набързо преброих главите.

— Не — казах аз. Трябваше да повиша глас, за да надвия врявата. — Не! — Погледнах татко. — Мазния го няма.

Хъчфилд се смръщи.

— Кой е Мазния?

— Кой! Оня олиго… Едно дете.

— Дете? Значи е потеглило с автобусите, заедно с другите.

„Другите“. Става ми някак смешно, като си спомня това сега. Противно смешно.

— Всички трябва да са в сградата — каза Вош през противогаза си. Гласът му беше адски дебел, като подземен тътен.

— Кой знае какво му е скимнало — казах аз. — Той е малко шантав.

— Къде може да е? — попита Вош.

Поклатих глава. Откъде да знам. После се сетих. Къде другаде ще е!

— При ямата.

— Къде е тя?

— Каси — рече татко. Стискаше ръката ми с все сила. — Защо не идеш да доведеш Мазния, за да може полковникът да започне брифинга?

— Аз?

Изобщо не разбрах намека му. Сигурно в това време вътрешният глас на татко е крещял, но аз не го чувах, а той нямаше как да каже. Можеше само да ми го телеграфира с очи. Сигурно текстът беше: „Знаеш ли как да познаеш врага, Каси?“

Не знам защо той не предложи да дойде с мен. Може да е мислел, че никой не би заподозрял дете и поне един от нас ще оцелее — или поне би могъл да оцелее.

Може би.

— Добре — каза Вош. Посочи с пръст към ефрейтор Бранч. — Иди с нея.

— Тя ще се оправи сама — каза татко. — Знае гората наизуст. Пет минути, нали Каси? — Погледна Вош и му се усмихна. — Пет минутки.

— Не се прави на луд, Съливан — каза Хъчфилд. — Как ще отиде без придружител!

— Разбира се — каза татко. — Точно така. Прав си, разбира се.

Той се наведе и ме прегърна. Не много силно, не много дълго. Бързешком. Стискане — пускане. Всичко друго би приличало на сбогуване.

Довиждане, Каси.

Бранч се обърна към командира си и каза:

— Първи приоритет ли, сър?

И Вош кимна:

— Първи приоритет.

Излязохме на ярката слънчева светлина, мъжът с противогаза и момичето с плюшеното мече. Право пред нас няколко войници се бяха облегнали на един джип. Не ги бях забелязала на идване. Като ни видяха, се изправиха. Ефрейтор Бранч ги поздрави с палец, след което вдигна показалеца си. Първи приоритет.

— Далеч ли е мястото? — попита ме той.

— Не е далеч — отговорих аз. Гласът ми прозвуча съвсем детски. Сигурно плюшено мече на Сами ме връщаше към детството.

Той ме последва по пътеката, която се виеше в гъстата гора зад лагера. Автоматът пред него, цевта насочена. Сухата пръст хрущеше в знак на протест под кубинките му.

Денят беше топъл, но под дърветата беше по-хладно. Пищно зелени в края на лятото. Подминахме дървото, където бях скрила автомата си. Не се обърнах. Просто продължих към поляната.

И той цъфна: малкото лайно, до глезените в кости и пепел, ровещ като кокошка из тленните останки за някоя безполезна, никому ненужна дрънкулка, още една за из пътя, който щеше да го изведе до лелеяната му крайна цел: неговото собствено величие.

Главата му се показа, когато се появихме насред кръга от дървета около поляната. Лъскава от пот и от боклуците, с които мажеше косата си. По бузите му се стичаха ручейчета кал. Беше като футболист след мач. Като ни видя, бързо скри нещо зад гърба си. Нещо блестящо, сигурно беше сребърно.

— А! Каси? Виж ти. Минах да те потърся, понеже не те видях в лагера и мярнах тук… разни дреболии…

— Този ли е? — попита войникът. Метна пушката си през рамо и пристъпи към ямата.

Бяхме аз, войникът в средата и Мазния в ямата с пепелта.

— Да — казах аз. — Това е Мазния.

— Не се казвам така — изцърка той. — Истинското ми име е…

Тъй и не научих истинското име на Мазния.

Не видях пистолета и не чух изстрела. Не видях как войникът го извади от кобура си. Но и не гледах към войника. Гледах Мазния. Главата му отскочи назад, сякаш някой го дръпна за мазните кичури и той някак си се сгъна, докато се свличаше, стиснал в ръка съкровищата на покойниците.

20.

Мой ред бе.

На момичето с раницата и нелепото плюшено мече, застанало само на няколко метра зад него.

Войникът се завъртя, ръката му бе изпъната. Следващите мигове малко ми се губят. Не помня как съм пуснала мечето или как съм извадила пистолета от задния си джоб. Дори не си спомням как съм дръпнала спусъка.

Първият ясен спомен, който имам, е от един разлитащ се на парчета черен шлем.

И от войника, който се строполи на колене пред мен.

И от очите му.

Трите му очи.

Е, по-късно разбрах, че не са три. Това в средата беше почернялата дупка от куршума.

Сигурно се е изненадал, като се е обърнал и е видял пистолет, насочен в лицето му. Сигурно се е поколебал. Колко дълго? Секунда? По-малко от секунда? Но в тази милисекунда, вечността е била навита около себе си като гигантска анаконда. Ако някога сте преживели катастрофа, знаете за какво говоря. Колко трае една автомобилна катастрофа? Десет секунди? Пет? Ако сте участник, тя изобщо не ви се струва така кратка. Струва ви се, че трае цял живот.

Той се захлупи по лице в пръстта. Нямаше и съмнение, че го бях очистила. Куршумът ми бе отворил в тила му огромна дупка.

Но не свалих пистолета. Държах го все тъй насочен към вече половината му глава, докато отстъпвах към пътеката.

После се обърнах и хукнах.

В неправилната посока.

Към лагера.

Глупаво от моя страна. Но в този момент не мислех. Бях само на шестнайсет и това беше първият човек, когото бях застреляла от упор. Трудно ми беше да възприема станалото.

Тичах при татко.

Да ме утеши.

Татковците са за това — да оправят бъркотиите.

Отначало умът ми не възприе звуците. Гората ехтеше от стакатото на автоматичните оръжия и писъците на хората, но те не достигаха до съзнанието ми. То беше заето с главата на Мазния, която се отметна назад, с начина, по който той се свлече в сивата пепел, сякаш всяка кост в тялото му изведнъж бе станала на желе, и с начина, по който убиецът му се обърна в перфектно изпълнен пирует, а дулото на пистолета проблесна на слънцето.

Светът се разпадаше. И отломките валяха навсякъде около мен.

Това беше началото на Четвъртата вълна.

Спрях чак на ръба на лагера. Гореща миризма на барут. Струйки дим, виещи се от прозорците на бараката. Един човек пълзеше към навеса.

Беше баща ми.

Прегърбен. Лицето му беше покрито с пръст и кръв. Беше оставил кървава диря след себе си.

Вдигна глава, като се показах от дърветата.

„Не, Каси“, каза той безгласно. Ръцете му поддадоха, той се преобърна и застина.

Един военен изскочи от бараката. Отиде до баща ми. Спокойно, с котешка елегантност, отпуснати рамене и ръце, които свободно се помахваха.

Аз се скрих в гората. Вдигнах пистолета. Но бях на близо петдесет метра разстояние. Ако не уцелех…

Военният беше Вош. Изглеждаше още по-висок, изправен над смачканата фигура на баща ми. Татко не мърдаше. Мисля, че се преструваше на мъртъв.

Все едно.

Вош тъй или иначе го застреля.

Не помня да съм издала звук, когато той дръпна спусъка. Но с нещо съм привлякла вниманието му. Черната маска рязко се обърна и един слънчев отблясък отскочи от стъклото й. Той повика с показалец двама войника, които излизаха от бараката, и заби палеца си в мен.

Първи приоритет.

21.

Те се спуснаха към мен като двойка гепарди. Шеметно. Не бях виждала някой да тича така бързо досега. С изключение на едно уплашено до смърт момиче, което е видяло баща да се търкаля убит в пръстта.

Листо, клон, лоза, къпина. Вятърът край ушите ми. Бързото като картечен огън „туп-туп-туп-туп“ на обувките ми по пътеката.

Късчета синьо небе в балдахина от зеленина, копия от слънчева светлина, пронизващи изстрадалата земя. Разкъсаният на парчета свят се срутваше.

Забавих, като приближих мястото, където бях скрила последния подарък на баща ми. Грешка. Едрокалибрените куршуми се забиха в ствола на дървото само на пет сантиметра от ухото ми. Ударът изхвърли шрапнел от разпрашена дървесина в лицето ми. В бузата ми се забиха малки, тънки като косъм влакна.

„Знаеш ли как да познаеш врага си, Каси?“

Не можех да ги надбягам.

Не можех да ги надстрелям.

Бих могла само да ги надхитря.

22.

Те нахлуха на поляната и първото, което видяха, беше тялото на ефрейтор Бранч; или това, което някога е съответствало на понятието „ефрейтор Бранч“.

— Има още един там — чух да казва единият.

Хрущене на кубинки в трап, пълнен с ронливи кости.

— Мъртъв.

Пукане на радиостанция, после:

— Господин полковник, намерихме Бранч и един неидентифициран цивилен. Отрицателно, сър. Бранч е „УА“, убит в акция. Повтарям, „УА“. — Той се обърна към приятеля си — тоя, който беше до Мазния. — Вош иска да се върнем възможно най-скоро.

„Хрус-хрус“, изхрущяха костите, докато излизаше от трапа.

— Нейна е.

Раницата ми. Опитах се да я хвърля в гората, колкото се може по-далеч от ямата. Но тя се удари в едно дърво и падна точно накрая на поляната.

— Странно — каза гласът.

— Няма проблем — рече приятелят му. — Окото си знае работата.

Окото?

Гласовете им заглъхнаха. Обикновени горски звуци, след като всичко се успокои. Шепотът на вятъра. Чуруликането на птиците. Някъде в храстите притича катерица.

Но аз не мръднах.

Не бързай, Каси. Те си свършиха работата. Трябва да стоиш тук до мрак. Не мърдай!

Така и направих. Останах свита в леглото от прах и кости; пепелта на загиналите, страшната жътва на Другите.

Като се опитах да не мисля за това.

Това, което беше отдолу.

И тогава ми мина през ум — тези кости са били хора, хора, които спасиха живота ми. И се почувствах малко по-добре.

Просто хора. Нито те са искали да са тук, нито аз. Но те бяха тук и аз бях тук, така че лежах и си кротувах.

Странно е, но сякаш усещах ръцете им, топли и меки, около себе си.

Не знам колко дълго лежах там, в ръцете на покойниците. Стори ми се около час. Когато най-накрая се надигнах, слънчевата светлина бе узряла до златист блясък и въздухът беше станал малко по-хладен. Бях покрита от глава до пети в сива пепел. Сигурно съм изглеждала като воин на маите.

„Окото си знае работата.“

Безпилотните самолети ли имаше предвид? Небесните очи, извършващи разузнавателни полети? Те бяха машини, а не някакви си подлеци, пратени да очистят последните вирусоносители.

Ако имаше предвид тях, положението определено не беше розово.

Но алтернативата би била много, много по-отчайваща.

Отидох да си прибера раницата. Трябваше да съм в гъсталака. Колкото по-далеч от тях, толкова по-добре. После се сетих за подаръка на баща ми — доста далеч оттук и твърде близко от лагера. Мамка му, трябваше да го мушна в ямата.

Със сигурност щеше да ми е по-полезен от пистолет.

Не се чуваше нищо. Дори и птиците бяха млъкнали. Само вятър. Леките му пръсти ровеха из могилата с тленни останки, подмятаха пепелта из въздуха и тя танцуваше на пресекулки в златистата светлина.

Те си бяха отишли. Беше безопасно.

Но не ги чух да тръгват. Как може да не чуя рева от двигателя на камиона или ръмженето на джиповете им?

После се сетих как Бранч приближаваше към Мазния:

„Този ли е?“ — мятайки автомата на рамото си.

Автоматът. Пропълзях до трупа. Стъпките ми отекваха като гръмотевици. Дъхът ми беше като малки експлозии.

Беше се строполил по лице в краката ми. Сега беше с лице нагоре, макар че лицето му беше почти изцяло скрито от противогаза.

Пистолетът и автоматът му ги нямаше. Ония ги бяха взели. Замръзнах, но само за секунда. Защото бе време да се действа.

Това вече не беше част от Третата вълна. Това беше нещо съвсем различно. Беше началото на Четвъртата; определено. И тя можеше да е извратен вариант на „Близки срещи от третия вид“. Ами ако Бранч не беше човек и противогазът му служеше само за прикритие?

Коленичих до мъртвия войник. Стиснах здраво горния край на маската и дърпах, докато не видях очите му — съвсем човешки на вид кафяви очи, безизразно втренчени в лицето ми. Продължих да дърпам.

Спрях.

Исках да видя и не исках да видя. Исках да знам и не исках да знам.

Просто си върви. Не е важно, Каси. Или е важно? Не, не е важно.

Понякога говориш на страха си — казваш му неща от рода на „не е важно“, все едно потупваш по главата неспокойно куче.

Изправих се. Не, наистина не беше важно. Вдигнах плюшеното мече на Сами от земята и закрачих към края на поляната.

Но нещо ме спря. Не влязох в гората. Не се хвърлих презглава в обятията на онова, което имаше най-голям шанс да ме спаси: разстоянието.

Сигурно ме спря плюшеното мече. Като го вдигнах, видях лицето на брат ми, притиснато в задното стъкло на автобуса, и чух детското му гласче.

„Дръж го, когато те е страх. И го пази. Не забравяй!“

Почти го бях забравила. Добре, че се върнах да претърся Бранч. Беше се строполил точно върху бедния Мечо.

„Пази го.“

Всъщност, не видях други убити в лагера. Само татко. Ами ако някой бе надживял тази триминутна вечност в бараката? Можеше да има ранени, но още живи. Недоубити поради недоглеждане.

Живи — ако не си тръгна. Тръгнех ли, щяха да умрат. Поради безразличие. Моето безразличие.

По дяволите.

Понякога си казваш, че имаш избор, но избор няма. Има алтернативи, но те не важат за теб.

Обърнах се, заобиколих Бранч и през сумрачния тунел на пътеката поех назад към лагера.

23.

На третото минаване най-сетне взех автомата от скривалището му. Мушнах Люгера в колана си и понеже не е лесно да стреляш с автомат, докато държиш плюшено мече, го оставих на пътеката.

— Спокойно, няма да те забравя — прошепнах му.

И тихо се запровирах през дърветата. Като наближих лагера, се сниших и запълзях.

Аха, ето защо не ги чух да тръгват.

Вош говореше с група войници до входа на склада. Други няколко се мотаеха около един джип. Преброих седем души. Значи липсваха още пет. Дали не ме търсеха из гората? Тялото на татко не се виждаше. Сигурно Другите бяха повикали службата за обезвреждане на биологични отпадъци. В лагера бяхме четиридесет и двама души, без да броим децата. Доста материал за обезвреждане.

Излиза, че съм била права: това беше операция по обезвреждане. Само дето Заглушителите процедираха по различен начин с труповете.

Вош беше свалил маската си. Както и другите двама с него. Нямаха рачешки усти или пипала на брадичките. Приличаха на съвсем обикновени човешки същества, поне от разстояние.

Газовите маски вече не им трябваха. Защо? Явно са били само за камуфлаж. Все едно се страхуват от заразяване.

Двама от войниците до джипа се приближиха, носейки нещо, което приличаше на купа или кълбо, със същия мътносив цвят като безпилотните самолети. Вош посочи едно място между склада и бараката — като че ли същото, на което бе издъхнал баща ми.

Всички си тръгнаха, с изключение на един, който коленичи до сивото кълбо.

Двигателят на джипа запали. Към него се присъедини и друг, този на камиона. Не го виждах, тъй като беше паркиран в началото на лагера. Бях забравила за него. Войниците сигурно бяха вече вътре и чакаха. Какво?

Последният останал войник се изправи и отиде при джипа. Видях го да се качва. Видях как джипът остави след себе си врящ облак прах. Видях как прахта се повъртя и се утаи. С нея над земята се утаи и тишината на летния сумрак. Мълчанието отекваше в ушите ми.

И тогава сивото кълбо започна да свети.

Което беше добро, лошо, или нито добро, нито лошо. А дали беше добро, лошо, или нито едно от двете, беше въпрос само на гледна точка.

Щом го бяха сложили, значи беше добро за тях.

Светлината ставаше все по-ярка. Болнаво жълто-зелена. Леко пулсираща. Като… Като какво? Фар?

Вгледах се в потъмняващото небе. Първите звезди вече изгряваха. Не видях безпилотни самолети.

Ако нещото бе добро за тях, вероятно бе лошо за мен.

„Вероятно“? По-скоро сигурно.

Интервалът между импулсите се съкращаваше на всеки няколко секунди. Тиретата се превърнаха в точки. Точките — в примигвания.

Тире… Тире… Тире…

Точка, точка, точка.

Мигване-мигване-мигване.

В мрака кълбото ми приличаше на око, бледо жълто-зелено око, което ми намигаше.

„Окото си знае работата.“

Това, което последва, се е запечатало в паметта ми като серия от снимки; като стопкадри от експериментален филм с шантави ракурси.

Кадър № 1: По дупе; с прибежки и припълзявания се отдалечавам от лагера.

Кадър № 2: На крака. Тичам. Растителността е размазано зелено, кафяво и мъхово сиво.

Кадър № 3: Мечето на Сами. С надъвкана лапичка, смукана и близана, докато брат ми беше още съвсем мъничък.

Кадър № 4: Аз при втория ми опит да грабна проклетото мече.

Кадър № 5: Ямата с пепел на преден план. Аз съм между тялото на Мазния и това на Бранч. Притискайки плюшеното мече на Сами до гърдите си.

Кадри №№ 6–10: Още гора, още тичане. Ако се вгледате внимателно, може да видите дола в левия ъгъл на десети кадър.

Кадър № 11: Последен. Аз, увиснала в нищото над сенчестата клисура; снимано точно след скока ми от ръба.

Зелената вълна изрева над свитото ми на топка тяло в дъното на пролома, влачейки със себе си тонове отломки — бясно летяща маса от дървета, пръст, тела на птици, катерици, мармоти и насекоми, съдържанието на ямата с тленни останки, късове от станалите на сол барака и навес — шперплат, бетон, гвоздеи, ламарина — заедно с горния слой почва в радиус от стотина метра около епицентъра на взрива. Почувствах ударната вълна още преди да се приземя в тинестото дъно на клисурата. Огромен, разтърсващ натиск върху всеки сантиметър от тялото ми. Тъпанчетата ми изпукаха и си спомних думите на Мазния: „Знаеш ли какво става, като те взривят с двеста децибела?“

Не, Мазен, не знам.

Но имам представа.

24.

Войникът зад хладилниците не ми излиза от ума. Войникът с разпятието. Сигурно заради това съм дръпнала спусъка. Не защото съм взела разпятието за пистолет. Дръпнала съм спусъка, защото беше войник — или поне беше облечен като войник.

Не беше Бранч, Вош или някой от войниците, които видях в деня, в който баща ми почина.

Не беше и беше.

Нито един от тях и всички тях.

Вината не е моя. Това си казвам. Вината е тяхна. Те са, не съм аз — казвам на мъртвия войник. Ако искаш да обвиняваш някого, обвини Другите и ми се махни от съвестта.

Да бягаш, значи да умреш. Но и да останеш, ще умреш. Явно това ще е нашият лайтмотив.

Под Бюика бях в топъл и унасящ здрач. Моят импровизиран турникет спря кървенето, но раната пулсираше в такт с отслабващия ритъм на изтощеното ми сърце.

Не е толкова лошо, мислех си. Не било страшно да се умре.

И тогава видях лицето на Сами, притиснато в задното стъкло на жълтия училищен автобус. Усмихваше се. Беше щастлив. Чувстваше се спокоен сред другите деца. А нали и войниците бяха там — щяха да го пазят и да се грижат всичко да е наред.

Това ме измъчваше седмици наред. Държеше ме будна през нощта. Спохождаше ме, когато най-малко го очаквах, когато четях, в набезите ми за храна или когато просто лежах в малката си палатка в гората и мислех за живота си отпреди идването на Другите.

Какъв беше смисълът?

Защо трябваше да разиграват този огромен фарс, представяйки се за войници, които пристигат в критичния момент, за да ни спасят? Газовите маски, униформите, „брифинга“ в бараката? Какъв бе смисълът от всичко това, когато биха могли просто да пуснат едно от техните мигащи очи от някой безпилотен самолет и да ни видят сметката.

В този студен есенен ден, докато лежах и кръвта ми бавно изтичаше под Бюика, отговорът внезапно ме осени. Блъсна ме по-силно от куршума, който току-що бе пронизал левия ми крак.

Сами!

Те искаха Сами. Не, не само Сами. Искаха всички деца. И за да ги получат, трябваше да им се доверим. Накарай ги да се доверят, вземи децата и се отърви от възрастните.

Но защо им бяха децата? Милиарди измряха през първите три вълни. Надали Другите имаха слабост към деца. Защо взеха Сами?

Вдигнах глава и я чукнах в шасито на Бюика. Почти не ме заболя.

Не знаех дали Сами беше жив. Сигурно бях последна. Но бях дала обещание.

Грапавият и хладен асфалт под мен.

Топлото слънце върху студената ми буза.

Моите изтръпнали пръсти, вкопчени в дръжката на вратата, за да надигна клетата си, самосъжаляваща се задница.

Раненият ми крак е извън играта. Облягам се за секунда на колата и бутам, за да се изправя. На един крак, но права.

Може и да греша, като мисля, че са искали да запазят Сами жив. От Пришествието насам се заблуждавам за почти всичко. Може наистина да съм последна.

И вероятно — не, почти сигурно — съм обречена.

Но ако наистина съм последна от своя вид — последната страница на човешката история, то за нищо на света няма да позволя всичко да свърши тук.

Може и да съм последна, но все още съм изправена. Аз съм тази, която се обръща с лице към безличния ловец. Тук, на изоставената магистрала. Аз съм тази, която не бяга, не стои, а вдига лице.

Защото, ако аз съм последна, то аз съм човечеството.

И ако това е последната човешка война, то аз съм бойното поле.

II. Страната на чудесата

25.

Приличам на зомби.

Главата, дланите, стъпалата, гърба, корема, краката, ръцете, гърдите — всичко ме боли. Дори като мигам ме боли. Така че се опитвам да не се движа и гледам да не обръщам много внимание на болката. Няма да мисля. Точка. Видях достатъчно през последните три месеца на епидемията, за да знам какво предстои: пълен срив, като се започне с мозъка ми. Червената смърт превръща мозъка в картофено пюре още пред другите органи да се втечнят. Не знаеш къде си, кой си и какво си. Превръщаш се в зомби, крачещ мъртвец — ако би имал сили да крачиш — но ти и това нямаш.

Умирам. Знам го. Само на седемнайсет и купонът свършва.

Твърде кратък купон.

Преди шест месеца най-големите ми грижи бяха изпита по химия и това да изкарам малко пари през лятото, за да стегна колата, един стар Корвет. Появата на космическия кораб, разбира се, ме развълнува, но скоро отстъпи на заден план. Гледах новините като всички останали и си пилеех времето със споделяне на смешни клипове за извънземни в YouTube, но никога не мислех, че ще ме засегне лично. Гледах по телевизията демонстрациите, походите и бунтовете, предшестващи нападението, все едно гледам филм или задгранични новини. Струваше ми се, че не ме засяга.

Същото е и със смъртта. Мислиш, че няма да ти се случи… докато не ти се случи.

Знам, че умирам. Няма защо някой да ми го казва.

Крис, момчето, което делеше тази палатка с мен, преди да се разболея, ми казва:

— Човек, ти май си пътник.

Клечи пред входа на палатката, с широко отворени, немигащи очи над мръсния парцал, който притиска пред лицето си.

Дошъл е да ме види. Той е с десетина години по-възрастен и мисля, че гледа на мен като на по-малък брат. Или е дошъл да провери дали съм все още жив, защото отговаря за изнасянето на покойниците от този район на лагера. Пожарите горят ден и нощ. Денем бежанският лагер около „Райт-Патерсън“ плава в гъста задушлива мъгла. През нощта светлината на огъня оцветява дима в тъмночервено, сякаш и самият въздух кърви.

Правя се, че не го чувам, и питам за новини от „Райт-Патерсън“. Базата е непроницаема, откакто градчето от палатки изникна тук след заливането на крайбрежния район. Никой не може да влезе или излезе. Заради Червената смърт, така поне твърдят. Понякога от главния портал се показват войници в херметични костюми, носят ни вода и храна, казват ни, че всичко ще е наред и се прибират, като ни оставят да се оправяме сами. Искаме лекарства. Казват ни, че за Чумата няма лек. Искаме чистота. Дават ни лопати да копаем ями за смет. Искаме информация. Какво, по дяволите, става? Отговарят ни със свиване на рамене.

— Нищо не знаят — ми казва Крис. Той е длъгнест, оплешивяващ, бил е счетоводител преди извънземните да направят излишен и този аспект от човешкия живот. — Никой не знае нищо. Само слухове. — Той поглежда към мен, после встрани. Сякаш му причинявам болка. — Искаш ли да чуеш най-новото?

Не искам.

— Разбира се.

Просто, за да го задържа. Познавам го само от месец, но други познати нямам. Не останаха. Лежа на това походно легло и гледам празното сребристото небе. Бледи човекоподобни фигури плават покрай мен в дима, като герои от филм на ужасите, и понякога чувам писъци или плач, но не съм разговарял с човек от дни.

— Вирусът не е техен. Наш си е — казва Крис. — Изпуснат е от някой свръхсекретен правителствен обект след спирането на електричеството.

Аз кашлям. Той се дръпва, но не си тръгва. Изчаква да ми мине. Някъде в бъркотията е изгубил едно от стъклата на очилата си. Лявото му око гледа само в една посока.

Поклаща се от крак на крак в калта. Хем иска да си тръгне, хем не иска. Познато чувство.

— Каква ирония! — задавено казвам аз. Чувствам вкус на кръв.

Той свива рамене. Ирония? Вече няма ирония. Или вече е толкова много, че не може да се нарече ирония.

— Не е наш. Помисли. След първите две атаки оцелелите се стекоха към вътрешността, за да потърсят убежище в лагери като този. Това събра много хора накуп, което беше добре дошло за вируса. Тонове плът, струпани на едно място. Гениално.

— Накрая ще им го върна — казвам аз в опит да бъда ироничен. Не искам да си тръгне, но не искам и да стои. Тия негови теории… Но тук хората мрат едва дни, след като си се запознал с тях. И с времето ставаш все по-непридирчив към това с кого общуваш. Просто си затваряш очите. Както ги затваряш и пред много от собствените си заблуди — като голямата лъжа, че превръщането на вътрешностите ти в каша не те притеснява ни най-малко.

— Те знаят как мислим — казва той.

— Как, по дяволите, знаеш какво знаят те?

Почвам да се дразня. Не мога да разбера защо. Сигурно ревнувам. С него делихме една палатка, една вода и една храна — а само аз умирам. Той, какво, по-важен ли е?

— Не знам — бързо отговаря той. — Само знам, че не вече нищо знам.

В далечината се чува изстрел. Крис почти не реагира. Стрелбата е нещо обикновено в лагера. Стрелят по птици… за сплашване на крадци… Някои се самоубиват. Изстрелът бележи момента, в който някой разчиства сметките си с болестта. Когато пристигнах в лагера, чух за една болна майка, която се самоубила пред трите си деца. Чудех се дали е била смела, или просто глупава. Но с времето спрях да се вълнувам от това. На кого му пука каква е била, когато онова, което е била, вече е изчезнало?

Той няма кой знае какво повече да каже, така че го изговаря набързо, за да може бързо да се омете. Като повечето незаразени, Крис винаги е нащрек. Драскащо гърло — от дима или…? Главоболие — поради липса на сън, глад или…? Тези хора постоянно живеят със страх.

— Ще намина утре — казва той. — Нещо да искаш?

— Вода. — Въпреки че това не може да го задържи.

— Имаш я.

Той се изправя. Виждам само окаляните му панталони и обувки. Знам, че виждам Крис за последно. Няма да се върне или ако го направи, аз няма да разбера. Не си казваме довиждане. Никой вече не казва довиждане. Думата доби съвсем друг смисъл, откакто в небето се появи Голямото зелено око.

Гледам как димът се завихря при отдалечаването му. После издърпвам сребърната верижка изпод одеялото. Прокарвам палеца си по гладката повърхност на медальона във формата на сърце, като го държа близо до очите си, заради сумрака. Закопчалката се счупи в нощта, когато го отскубнах от врата й. Но я оправих с нокторезачката си.

Гледам към отвора на палатката и я виждам да стои там. Знам, че не е истинска, показва ми я вирусът. Защото е със същия медальон като този, който държа в ръката си. Вирусът ми показва какви ли не неща. Неща, които искам да видя и такива, които не ща. Момиченцето в отвора на палатката е и двете.

„Батко, защо ме остави?“

Отварям уста. С вкус на кръв.

— Махай се.

Образът й започва да трепти. Разтърквам очи и кокалчетата на пръстите ми се овлажняват с кръв.

„Избяга. Батко, защо избяга?“

И тогава димът я разкъсва на части и тялото й се стопява. Викам след нея. По-страшно от това да я гледаш, е само това да не я виждаш. Стискам сребърната верижка така здраво, че халкичките й се врязват в дланта ми.

Търся я. Бягам от нея.

Търся я. Бягам.

Извън палатката е червеният дим на погребалните клади. Вътре е червената мъгла на Чумата.

„Изкара късмет“, казвам на Сиси. „Тръгна си още преди всичко да стане пълен ад.“

В далечината се чува стрелба. Но този път не са откъслечни изстрели на някой отчаян бежанец, а големокалибрени оръжия, които късат тъпанчетата с тяхното оглушително „дум-дум-дум“. Свистене на трасиращ куршум. Бързи откоси на автоматични оръжия.

Обстрелват „Райт-Патерсън“.

Донякъде ми олеква. Това е като да чуеш първия гръм на бурята — развръзката на едно дълго и напрегнато очакване.

Другата част от мен, онази, която все още мисли, че може да надхитри Чумата, май всеки момент ще намокри гащите. Твърде слаб съм, за да бягам, а и да не бях, съм твърде уплашен. Затварям очи и шепнешком се моля мъжете и жените в „Райт-Патерсън“ да поочистят по някой и друг нашественик, заради мен и Сиси. Но най-вече за Сиси.

Чуват се взривове. Силни взривове. Взривове, които карат земята да се тресе, а кожата да вибрира. Взривове, които блъскат слепоочията и мачкат гръдния кош. Сякаш светът се раздира на части, което донякъде е и така.

Малката палатка е пълна със задушлив дим, а входът й свети като триъгълно око. Горящ въглен с ярка, адска червена светлина. Браво, мисля си. Значи няма да умра от болестта. Ще доживея да бъда убит от истински извънземен нашественик. Чудесен начин за напускане на света. Бърз. Краят е близо, но се опитвам да мисля положително.

Стреля се до мен. Много близо, през две-три палатки, ако се съди по звука. Чувам жена да крещи несвързано. Още един изстрел и жената вече не пищи. Тишина. После още два изстрела. Димът се кълби, червеното око свети. Вече го чувам, идва към мен, чувам как ботушите му жвакат по мократа земя. Ровичкам в купа от дрехи и празни бутилки за вода до леглото ми и търся пистолета — един револвер, който ми беше дал Крис, когато ме покани за съквартирант в палатката. „Къде ти е оръжието?“ — попита. Опули, се като му казах, че нямам. „Трябва да имаш пистолет, човек“ — каза той. — „Дори и децата имат.“ Това дали можех да уцеля празна стена от две метра, или беше по-вероятно да се гръмна в крака, беше без значение. В постчовешката епоха Крис беше твърд привърженик на Втората поправка в Конституцията.

Чакам го да се появи в отвора: със сребърния медальон на Сиси в едната си ръка и револвера на Крис в другата. В едната ръка — миналото. В другата — бъдещето. Би могло да се изтълкува и така.

Ако се престоря на опосум, той — или тя — може да ме подмине. Наблюдавам отвора с присвити очи.

И тогава той цъфва в пурпурното око — пълно чернокожо момче, което с несигурно поклащане наднича в палатката на три-четири крачки от мен. Не мога да различа лицето му, но чувам задъханото му дишане. Опитвам се да притая моето, но колкото и леко да дишам, къркоренето на инфекцията в гърдите ми отеква по-силно и от експлозиите на битката. Не мога да определя с какво точно е облечен. Виждам само, че панталоните му са втъкнати в ботушите. Войник? Сигурно. Държи оръжие.

Спасен съм. Надигам ръката, с която държа медальона и със слаб глас подвиквам. Той се препъва и нахълтва в палатката. Сега мога да видя лицето му. Млад, може би една или две години по-голям от мен. Вратът му блести, омазан с кръв, както и ръцете, които държат пушката. Прикляка на коляно до леглото и отскача, като вижда лицето ми, жълтеникавата кожа, подпухналите устни и потъналите кръвясали очи — издайническите признаци на заразата.

За разлика от моите, очите на войника са ясни и разширени от ужас.

— Лъгали сме се — шепне той. — Те вече са тук… били са тук… ей тук… в нас… през цялото време… в нас.

Две едри фигури скачат през отвора. Една от тях грабва войника за яката и го повлича навън. Вдигам стария си револвер — или по-скоро се опитвам — защото той се изплъзва от ръката ми, преди да успея да го вдигна на няколко сантиметра над одеялото. Вторият се спуска към мен, избива револвера и ме дръпва да се надигна. Болката ме ослепява. Вика през рамо към приятеля си, който току-що се е шмугнал обратно вътре:

— Сканирай го!

Един голям метален диск се притиска към челото ми.

— Чист е.

— И болен. — Двамата са облечени в униформи — същите като на войника, когото изхвърлиха.

— Как се казваш, приятелю? — пита единият. Аз клатя глава. Не разбирам. Устата ми се отваря, но от нея не излиза членоразделна реч.

— Станал е на зомби — казва партньорът му. — Остави го.

Другият кима и потрива брадичката си, гледайки към мен. После казва:

— Командирът нареди да приберем всички незаразени цивилни.

Увива ме с одеялото и един замах ме мята на рамото си. Като несъмнено заразен цивилен, съм силно изненадан.

— Спокойно, Зомби — казва ми той. — Отиваш на по-добро място.

Вярвам му. Знае ли човек — може и да не умра!

26.

Във военната база ме приемат в карантината на болницата, по прякор Зомбарника, където ме тъпчат с морфин и мощен коктейл от антивирусни препарати. Лекува ме жена, която се представя като д-р Пам. Има меки очи, спокоен глас и много студени ръце. Косата й е прибрана на стегнат кок. Мирише на болничен дезинфектант, примесен с нотка парфюм. Двете миризми не си подхождат особено.

Шансът ми за оцеляване е едно на десет, ми казва тя. Смея се. Сигурно съм позамаян от лекарствата. Едно на десет? А мислех, че който се зарази, умира. Прекрасна новина.

През следващите два дни температурата ми се покачва до 40 градуса. Къпя се в студена пот и дори потта ми е кървава. Потъвам и плавам в някакъв сумрачен унес, докато те се борят за живота ми. Няма лек за Червената смърт. Държат ме упоен, за да не ме боли, докато вирусът реши дали ставам за ядене.

Миналото оживява. Понякога татко седи до мен, понякога мама, но през повечето време е Сиси. Стаята се оцвети в червено. Гледам на света през прозрачен воал от кръв. Болничната стая е отстъпила зад червената завеса. Останали сме само аз, нашественикът в мен и мъртвите — не само семейството ми, а всички мъртви — еди-колко си милиарда. Гонят ме, а аз тичам. Гонят ме. Тичам. И ми минава през ум, че няма кой знае каква разлика между нас — живите и мъртвите. Просто е въпрос на глаголно време: минало мъртво и бъдеще починало.

На третия ден температурата ми спада. На петия вече задържам течности, а очите и белите ми дробове са започнали да се прочистват. Червената завеса се дръпва и мога да видя стаята, лекарите с маски и престилки, медицинските сестри, санитарите, пациентите в различни стадии на смъртта, на миналото и бъдещето, плаващи върху кадифено море от морфин; или изнасяни на колички с покрити лица — реално мъртвите.

На шестия ден д-р Пам обявява, че съм прескочил трапа. Спира всичките ми лекарства, което ме кара да подскоча, защото ще ми липсва любимия ми морфин.

— А, не знам — казва тя. — Отиваш в центъра за рехабилитация, докато се изправиш на крака. Нужен си ни.

— Нужен? За какво?

— За войната.

Войната. Спомням си престрелките, взривовете, войника, който нахлу в палатката и неговото „Те са в нас!“

— Какво става? — питам аз. — Не разбирам!

Тя вече е с гръб. Дава папката ми на един санитар и макар да говори тихо, аз все пак чувам:

— Искам го в стаята за прегледи в три следобед, като се поизчисти от лекарствата. Ще го маркираме.

27.

Карат ме до голям хангар недалеч от входа на базата. Навсякъде има следи от скорошно сражение. Изгорели превозни средства, руини, упорити малки пожари, които все още тлеят, изронен асфалт и големи кратери от обстрел с гранати. Но оградата е поправена, а зад нея виждам ничия територия от почерняла пръст — там, където преди беше лагера.

В хангара войниците боядисват огромни червени кръгове върху лъскавия бетонен под. Самолети няма. Вкарват ме с количката през една задна врата в стаята за прегледи, качват ме на една маса и ме оставят да зъзна в тънката си болнична роба под яркото флуоресцентно осветление. За какво са тези големи червени кръгове? Как така имат отново ток? И какво значи „ще го маркираме“? Мислите ми се разбягват във всякакви направления. Какво е станало тук? Ако са се били с извънземни, то къде са труповете? Къде е сваленият междузвезден кораб? Как сме смогнали да се защитим от разум, хиляди години по-напреднал от нас — и да победим?

Вътрешната врата се отваря и влиза д-р Пам. Оглежда зениците ми с фенерче. Преслушва ме — сърце, дробове, потупва на няколко места. Показва ми сребристосиво зрънце, колкото оризово зърно.

— Какво е това? — питам аз. Настроен съм да чуя: „Кораба на извънземните. Те, милите, се оказаха с големината на амеба“.

Вместо това тя казва, че зрънцето е проследяващо устройство, свързано с компютъра на базата. Строго секретно, ползвало се от военните от години. Идеята била да се маркира целия оцелял персонал. Всяко зрънце предавало свой уникален код, който можел да се засече от два километра разстояние. „За да знаят къде сме“, ми каза тя. „И да ни бранят.“

Слага ми обезболяваща инжекция във врата и вкарва зрънцето под кожата, близо до основата на черепа ми. Превързва мястото, помага ми да се кача в инвалидната количка и ме отвежда в съседната стая. Тя е много по-малка от първата. Бял накланящ се стол, който ми напомня на зъболекарски. Компютър, монитор. Помага ми да се настаня на стола и се заема да ме овързва с ремъци през китките и глезените. Лицето й е съвсем близо до моето. Днес парфюмът има леко надмощие над дезинфектанта в Ароматните войни. Тя забелязва изражението ми.

— Не се плаши — казва. — Няма да боли.

Стреснат, я питам плахо:

— Кое няма да боли?

Тя сяда до монитора и зашумолява по клавиатурата.

— Това е програма, която открихме в лаптопа на един от трансформираните — обяснява д-р Пам. Преди да успея да попитам какво, по дяволите, означава „трансформиран“, тя продължава:

— Не знаем със сигурност за какво са я ползвали трансформираните, но знаем, че е напълно безвредна. Кодовото й име е „Страната на чудесата“.

— И за какво служи? — питам аз.

Не разбирам много от това, което ми казва, но имам чувството, че извънземните са проникнали по някакъв начин в „Райт-Патерсън“ и са хакнали компютрите им. Думата „трансформирани“ не ми излиза от ума. Както и кървавото лице на войника, нахълтал в палатката ми. „Те са вътре в нас.“

— Това е програма за картографиране — отговаря ми д-р Пам. Което всъщност не е отговор.

— Какво картографира?

Тя ме поглежда, дълго и тягостно, сякаш се колебае дали да ми каже истината.

— Картографира теб. Затвори очи и поеми дълбоко въздух. Броя: три… две… едно.

И Вселената им аплодира.

Ето ме, тригодишен, стискам пръчките на кошарката, скачам нагоре-надолу и пищя, сякаш ме колят. Не си спомням, преживявам го.

Сега съм на шест, размахвам пластмасовата си бейзболна бухалка. Тази, която много обичах. Бях я забравил.

После на десет, връщаме се от зоомагазин. Аз стискам найлонов плик с рибка, обсъждаме как да я кръстим с майка ми. Мама е с яркожълта рокля.

Тринайсетгодишен, петък вечер. Играя мач, а публиката скандира. Кеф.

Темпото започва да се забавя. Сякаш се давя в спомена за собствения си живот. Кракът ми безпомощно подритва. Тичам, привързан с ремъци.

Тичам.

Първата ми целувка. Казваше се Лейси. Моята учителка по алгебра в девети клас с нейния ужасен почерк. Шофьорският изпит. Всичко си е там, няма липси. Всичко се излива от мен, както аз се изливам в „Страната на чудесата“.

Всичко.

Зелено петно в нощното небе.

Придържам талашитите, докато татко обковава прозорците на хола. Звук от стрелба по улицата, чупене на стъкла, крясъци на хора. И падане на чук: бам, бам, БАМ.

„Духнете свещите“ — истеричният шепот на мама. — „Не ги ли чувате? Идват!“

И баща ми, спокойно, в черния като катран мрак: „Ако нещо се случи с мен, грижи се за майка си и за сестричката си.“

Падам в бездна. С огромна скорост. И няма връщане. Няма просто да си спомня онази нощ. Ще я преживея отново.

Тя ме преследваше по целия път до лагера. Бягах от нея, все още бягам и ще бягам.

Тя е това, което търся. И това, от което бягам.

„Грижи се за майка си. Пази сестричката си.“

Входната врата се отваря с трясък. Татко стреля от упор в гърдите на първия. Но той, изглежда, е дрогиран, защото продължава напред. Виждам рязана пушка, опряна в лицето на баща ми, и това е последния ми спомен от него.

Стаята се изпълва със сенки, като една от тях е майка ми; след това още сенки и дрезгави викове, аз хуквам нагоре по стълбите, стискайки в ръцете си Сиси.

Една ръка докопва ризата ми и ме запокитва назад; аз се изтъркулвам по стълбите, като се мъча да предпазя Сиси с тялото си, и с трясък разбивам главата си в площадката.

После сенки, огромни сенки и рояк пръсти, които я изскубват от ръцете ми. И Сиси, която пищи: „Батко, батко, батко!“

Посягам към нея в тъмното. Пръстите ми се закачат в медальона на врата й и късат верижката.

После гласът на сестра ми секва — внезапно и завинаги, като тока в онзи съдбовен първи ден.

Мародерите се прехвърлят върху мен. Трима — или дрогирани, или обезумели за дрога, ме ритат и блъскат — яростен дъжд от удари по гърба и корема ми и като вдигам ръце, за да закрия лицето си, виждам над главата си татковия чук.

Полита надолу. Аз се претъркулвам. Чукът лизва темето ми и инерцията го запокитва право в пищяла на нападателя. Той пада на колене с агонизиращ вой.

Аз съм на крака, тичам по коридора към кухнята. Зад мен кънтят стъпките на преследвачите ми.

„Грижи се за сестричката си.“

Спъвам се в нещо на двора, сигурно градинския маркуч или някоя от глупавите играчки на Сиси. Падам по лице в мократа трева под обсипаното със звезди небе и светещото зелено кълбо — летящото око, което хладно се взира в мен, момчето, стиснало сребърен медальон в кървящата си ръка. Онова, което оцеля, което не се върна, което избяга.

28.

Паднал съм така дълбоко, че съм недосегаем. За пръв път от седмици насам се чувствам вцепенен. Дори не знам дали съм самия себе си. Няма точно място, където завършвам аз и започва нищото.

Гласът й долита през мрака и аз се вкопчвам в него — спасително въже, което да ме измъкне от бездънния кладенец.

— Всичко свърши. Всичко е наред. Свършихме.

Излитам като тапа на повърхността на реалния свят, задъхан и плачещ като лигльо и си мисля: „Грешите, докторе. Това никога не свършва. Просто продължава и продължава.“ Лицето й изплава пред погледа ми, а ръката ми изпъва ремъка, докато се опитва да я сграбчи. Длъжна е да спре този кошмар.

— Какво, по дяволите, беше това? — питам аз с дрезгав шепот. Гърлото ми пари, устата ми е суха. Струва ми се, че нямам и пет кила, сякаш плътта е оглозгана от костите ми. А уж най-страшен бил вирусът!

— Това е начин да надникнем в теб, да видим какво става вътре — казва тя ласкаво. Поглажда с ръка челото ми. Жестът й ми напомня за майка ми, което ми напомня за това как загубих майка си, как избягах от нея в онази ужасна нощ. Което ми напомня, че сега не трябваше да съм тук, на този бял стол. Трябваше да съм с тях. Трябваше да остана и да споделя съдбата им.

„Грижи се за сестричката си.“

— Това е следващият ми въпрос — казвам аз, мъчейки се да се съсредоточа. — Какво става?

— Те са вътре в нас — отговаря лекарката. — Бяхме нападнати отвътре, от заразен персонал, който бе внедрен в армията.

Дава ми няколко минути, за да смеля това и бърше сълзите от лицето ми с хладна, влажна кърпа. Изглежда абсурдно — майчинската й грижа и успокояващата прохлада на кърпата след цялото изтезание.

Тя оставя настрана кърпата и се взира в очите ми.

— Съдейки по съотношението между заразени и чисти в базата, считаме, че една трета от всички оцелели човешки същества всъщност са извънземни.

Тя разхлабва ремъците. Аз съм празен като облак, лек като балон. Струва ми се, че като откачи и последната лента, ще излетя от стола и ще се разплескам на тавана.

— Искаш ли да видиш един? — пита тя.

И ми подава ръка.

29.

Бута ме с количката по един коридор и спира до асансьора. Експресен еднопосочен асансьор, който ни сваля на няколкостотин метра под земята. Вратите се отварят и виждам дълъг коридор с бели стени от сгуробетонни блокчета. Д-р Пам обяснява, че сме в бомбоубежището — почти толкова голямо, колкото и базата над нас, създадено да издържи петдесет мегатонен ядрен взрив. Казвам й, че вече съм по-спокоен. Тя се смее, понеже го взима за шега. Движа се със стола покрай странични тунели и необозначени врати и макар подът да е хоризонтален, се чувствам така, сякаш ме водят към дъното на света, към леговището на дявола. Войници щъкат напред-назад, като отвръщат поглед и спират да разговарят, докато се разминаваме.

Искаш ли да видиш един?

Да. Не, по дяволите.

Тя спира до една от необозначените врати и плъзга ключ-карта в бравата. Червената светлина се сменя със зелена. Тя вкарва количката ми в помещението и я оставя пред едно дълго огледало. Аз зяпвам и онемявам. Затварям очи, защото каквото и да седи в количката, то не съм аз. Не може да съм аз.

При появата на космическия кораб бях осемдесет и шест кила, повечето мускули. Двайсетина са хвръкнали. Непознатият в огледалото ме гледа с очите на изпосталял скелет: огромни, хлътнали и подпухнали. Вирусът сякаш ме е дялал с нож — изрязал бузите ми, изострил брадичката ми, изтънил носа ми. Косата ми е остра, суха и на места опадала.

„Станал е на зомби.“

Д-р Пам кима към огледалото.

— Не се безпокой. Той няма да ни види.

Той? За кого става дума?

Тя натиска един бутон и стаята от другата страна на огледалото плувва в светлина. Отражението ми се превръща призрак. През себе си виждам човека от другата страна.

Крис.

Вързан е за един стол, като този от „Страната на чудесата“. От темето му тръгват проводници и влизат в едно голямо табло с мигащи червени светлини. Трудно му е да държи главата си изправена и клима като сънлив ученик в час.

Пам забелязва изненадата ми и пита:

— Познаваш ли го?

— Казва се Крис. Той ми е… Запознахме се в бежанския лагер. Покани ме в палатката си и докато бях болен, ми помагаше.

— Значи ти е приятел?

Изглежда изненадана.

— Да. Не. Да, приятел ми е.

— Само дето не е такъв, за какъвто го мислиш.

Тя докосва един бутон и мониторът светва. Откъсвам очи от Крис, по-скоро от външността му, за да го видя отвътре. На екрана се появява мозъкът му, обвит в полупрозрачна кост. Тлее с болнава жълто-зелена светлина.

— Какво е това? — шепна аз.

— Трансформация — казва д-р Пам. Натиска един бутон и виждам фронталния лоб на Крис в едър план. Болнавото излъчване вече е по-ярко, грее като неон. — Това е кората на големите мозъчни полукълба, мислещата част на мозъка, частта, която ни прави човешки същества.

Тя увеличава един микроскопичен участък, не по-голям от главичката на карфица, и аз го виждам! Стомахът ми бавно се преобръща. В меките тъкани виждам пулсиращ яйцевиден тумор, закотвен с хиляди, подобни на коренчета пипалца, които се разбягват във всички посоки до всяка гънка и ъгълче на мозъка му.

— Не знаем как са го направили — казва д-р Пам. — Не знаем и дали заразените осъзнават присъствието на извънземните, или прекарват живота си като послушни изпълнители.

Нещото, оплело мозъка на Крис, пулсира.

— Махнете го — едва успявам да изрека аз.

— Пробвали сме — казва д-р Пам. — Лекарства, радиация, електрошок, хирургия. Нищо не помага. Единственият начин да ги убием, е да убием гостоприемника.

Тя бутва клавиатурата пред мен.

— Той няма да усети нищо.

Клатя глава объркано. Не разбирам.

— Трае по-малко от секунда — уверява ме д-р Пам. — И е напълно безболезнено. Ето, този бутон тук.

Поглеждам към бутона. Има надпис: ЕКЗЕКУЦИЯ.

— Ти не убиваш Крис. Ти унищожаваш онова в него, което би убило теб.

— Той имаше възможност да ме убие — възразявам аз. Клатя глава. Идва ми твърде много. Не е за мен. — Но не го направи. Напротив, дори ми помагаше.

— Защото е било още рано. Тръгна си преди нападението, нали така?

Кимам. Гледам го отново през еднопосочното огледало, през неясния контур на моето прозрачно аз.

— Убиваш причината за това. — Тя бута нещо в ръката ми.

Медальона на Сиси.

Нейният медальон, бутонът и Крис. И нещото вътре в Крис.

И аз. По-скоро остатъкът от мен. Какво ли е останало от мен? Какво ми остава? Верижката от медальона на Сиси се врязва в дланта ми.

— Само така можем да ги спрем — казва д-р Пам. — Докато още не е късно.

Крис на стола. Медальонът в ръката ми. Откога бягам? Бягам, бягам, бягам. Господи, гади ми се от това. Трябваше да остана. Да се осмеля. Така нямаше да се сблъскам с нещата, които трябва да изтърпя сега. Рано или късно идва момент за избор: между това да бягаш или да приемеш съдбата — такава, каквато е.

С все сила натискам копчето.

30.

Центърът за рехабилитация ми харесва много повече от Зомбарника. Мирише по-приятно, а и съм в отделна стая. Не е като да си в зала с един куп болни. В стаята е тихо и спокойно и дори можеш да си въобразиш, че светът отново е такъв, какъвто беше преди. За първи път от няколко седмици съм в състояние да ям твърда храна и сам да ходя до тоалетната — макар че избягвам да се гледам в огледалото там. Дните са по-приятни, но нощите са тежки: щом затворя очи, виждам подобното си на скелет тяло в залата за екзекуции, вързаният Крис отсреща и кокалестия ми пръст, който лети към копчето.

Крис го няма. Всъщност, според д-р Пам, него изобщо не го е имало. Имало е нещо вътре в Крис, което да го контролира, нещо вградено в мозъка му (незнайно как и неясно кога) в миналото. Извънземните не нападнали „Райт-Патерсън“ отвън. Нападението дошло отвътре, от трансформирани войници, които обърнали дула срещу другарите си. Което значи, че те са били сред нас отдавна. Скрити в очакване да отминат първите три вълни и населението да намалее до приемливи граници.

Какво каза Крис? „Те знаят какво мислим“.

Знаели са, че ще хукнем да се спасяваме като стадо овце. Къде? При военните. Какъв е вашият следващ ход, г-н Извънземен? Съвсем прост, защото знаете какво мислим: внедряване на саботьори сред военните. Дори и да не успеете, като при първото нападение над „Райт-Патерсън“, пак ще ни победите. Как да различиш врага, когато между него и теб няма разлика?

И тук играта свършва. Глад, болести, диви зверове. Въпрос на време преди и последните изолирани оцелели да са мъртви.

От прозореца ми на шестия етаж се вижда централния вход на базата. По здрач от там тръгва конвой стари жълти училищни автобуси, ескортирани от джипове. Автобусите се връщат няколко часа по-късно, натоварени с хора, предимно деца, макар че в тъмното е трудно да се каже кого приемат в хангара за маркиране. Едновременно отсяват и унищожават трансформираните. Поне така разбрах от медицинските сестри. За мен всичко това е лудост, като се има предвид случилото се досега. Защо ни избиха така бързо? Защото се струпвахме като овце! И сега пак сме накуп. На показ. Чудно как още не са боядисали базата в червено. Ето ни, тук сме! Когато решите, стреляйте!

Вече не издържам.

Тялото ми укрепва, но се сривам психически.

Наистина не разбирам. Каква е целта? Не тяхната, тя е съвсем ясна още отначало.

Искам да кажа, има ли смисъл да се борим? Дори и да не се бяхме скупчили като овце, те щяха използват друг план. Щяха да ни очистят с трансформирани. Щяха поединично да ни избият в дупките ни.

Няма как да победим. И да бях спасил сестра си, щеше да е все едно. В най-добрия случай щях да й подаря месец-два живот.

Ние сме мъртви. А няма други, освен нас. Има минало мъртво и бъдеще починало. Трупове и бъдещи трупове.

Някъде между подземието и тази стая загубих медальона на Сиси. Събуждам се посред нощ, стискайки празна длан и я чувам да крещи. Вика ме по име, сякаш е на две крачки. Аз се ядосвам, казвам й да млъкне, тя се отдалечава и изчезва. Не разбира ли, че съм мъртъв — мъртъв като нея? Зомби съм.

Спрях да ям. Не си пия лекарствата. Лежа в леглото с часове, взирайки се в тавана и чакам да дойде краят — да ида при сестра си и другите седем милиарда късметлии. Вирусът, който ме бе подхванал, сега е заменен с друг, по-лаком. Стопроцентова смъртност, гарантирана. И си казвам — стига толкова. Полза няма. Мога цял ден да се окуражавам, но истината е една: откакто дойдоха те, с нас е свършено. Въпросът е не дали, а кога.

И точно когато стигам дъното, когато и последната част от мен, способна да се бори, е на път да умре, като по поръчка изниква той: спасителят ми.

Вратата се отваря и сянката му изпълва стаята: дълга, тясна, ръбеста — като изрязана от гранит. Плъзга се върху мен, докато той пристъпва към леглото ми. Искам да погледна встрани, но не мога. Очите му — студени и сини като планински езера, парализират погледа ми. Отива на светло и виждам късо подстриганата му руса коса, острия нос и тънките му устни, изпънати в безизразна усмивка. Безупречна униформа. Ослепителни обувки. Яка с офицерски вензели.

Безмълвно се вглежда в мен, дълго и тягостно. Леденосините му очи хипнотизират. Лицето му е гладко и нереално, като скулптура.

— Знаеш ли кой съм аз? — пита той. Гласът му е басов. Плътен и внушителен като от трейлър на филм. Аз клатя глава. Откъде, по дяволите, ще знам? Никога досега не съм го виждал.

— Подполковник Александър Вош, командирът на тази база.

Не протяга ръка. Просто се взира в мен. Идва до леглото и хвърля поглед на табличката с показателите ми. Сърцето ми бие учестено. Сякаш съм в училище и са ме извикали в кабинета на директора.

— Бели дробове — добре. Сърдечна честота, кръвно налягане… Всичко е добре. — Той закача табличката на мястото й. — Само дето всичко не е добре, нали? По-точно казано, всичко е доста зле.

Той придърпва един стол до мен и сяда. Движението е плавно, гладко и леко, сякаш се е упражнявал с часове и е превърнал сядането в наука. Преди да продължи опъва ръбовете на панталона си и в идеално права линия.

— Видях профила ти от „Страната на чудесата“. Много интересен. И много поучителен.

Той бръква — отново с такава елегантност, че движението му по-скоро прилича на танц — и изважда сребърния медальон на Сиси от джоба си.

— Това трябва да е твое.

Хвърля го на леглото до ръката ми. Чака да го сграбча. Сдържам се и не мръдвам, без точно да разбера защо.

Ръката му се връща в джоба на куртката му. Хвърля в скута ми снимка. Вдигам я. Малко русо дете на около шест-седем години. С очите на Вош. В ръцете на красива жена, на възраст като неговата.

— Знаеш ли кои са?

Въпросът не е труден. Кимам. Неясно защо снимката ме притеснява. Подавам му я обратно. Той не я взема.

— Те са моята сребърна верижка — казва той.

— Съжалявам — казвам аз, защото не знам какво друго да кажа.

— Чудя се защо постъпиха именно така. Мислил ли си по въпроса? Биха могли да ни унищожат бавно и спокойно. Защо с тази болест, която убива девет от всеки десет души? Защо не седем от десет? Защо не пет? С други думи, защо, по дяволите, така бързат? Имам си теория за това. Би ли искал да я чуеш?

Не, мисля си. Не искам. Кой е този и защо ми говори?

— Има една мисъл на Сталин — казва той. — „Една смърт е трагедия, но един милион е статистика.“ Представи си какво са седем милиарда. Аз не мога. Това надхвърля човешките познавателни способности. Ето защо постъпиха така. Това е като във футбола. Нали си играл футбол? Вкарваш голове не толкова, за да победиш, колкото да сломиш волята на противника.

Той взима снимката и бързо я прибира в джоба си.

— Ето защо не мисля за изчезналите 6,98 милиарда души. Мисля само за нас двамата.

Той кима към медальона на Сиси.

— Изостави я. Избяга, когато й беше необходим. И все още бягаш. Не смяташ ли, че е време, вместо да бягаш, вече да се биеш за нея?

Отварям уста, и всичките ми мисли се събират в три прости думи:

— Тя е мъртва.

Той махва с ръка. Че говоря глупости.

— Всички сме мъртви, синко. Някои са само по-напреднали. Чудиш се кой, по дяволите, съм аз и защо съм тук. Е, казах ти кой съм, а сега ще ти кажа и защо съм тук.

— Добре — смънквам аз. Може би, след като ми каже, ще си иде. Почва да ме дразни с присъствието си.

Нещо в начина по който ме гледа… може би и ледената му усмивка… го прави да прилича на оживяла статуя.

— Тук съм, защото избиха повечето от нас, но не всички. И това е грешката им, синко. Това е пукнатината в плана им. Защото, ако не избиеш всички наведнъж, онези, които останат, няма да са най-слабите. Ще оцелеят най-силните от силните. Огънатите, но непрекършените, ако разбираш какво говоря. Хора като мен. И като теб.

Кимвам колебливо с глава:

— Аз не съм силен.

— Ето тук няма да се съглася. „Страната на чудесата“ картографира не само миналото ти, а и самия теб. От нея се разбира не само кой си, но и какъв си. Твоя опит и твоя потенциал. А потенциалът ти — не се шегувам — е колосален. Ти си точно това, което ни трябва и то в точния момент.

Той се изправя. Стърчи над мен.

— Стани!

Това не е молба. Гласът му е твърд като чертите на лицето му. Изправям се. Той доближава лицето си до моето и казва с тих, заплашителен глас:

— Какво искаш? Бъде честен.

— Искам да си тръгнете.

— Не — рязко поклаща глава той. — Какво искаш?

Усещам как долната ми устна висва, като на дете, което всеки момент ще се разреве. Очите ми горят. Стискам език и се мъча да издържа на студения огън в погледа му.

— Искаш ли да умреш?

Кимнах ли? Не помня. Сигурно, защото той казва:

— Аз няма да ти позволя. Така че?

— Така че сигурно ще живея.

— Не, няма. Ще умреш. Ще умреш и нито аз, нито който и да било друг би могъл да го предотврати. Ти, аз и всеки от останалите на тази голяма, красива синя планета ще умре, за да освободи място за тях.

Думите му са удар в десетката. Най-доброто, казано в най-подходящия момент, с което онова, което той се опитва да измъкне от мен, внезапно експлодира.

— Тогава какъв е смисълът, а? — крещя аз в лицето му. — Какъв е проклетият смисъл? Нали знаете всичко, отговорете ми! Защото аз не знам и вече ми е все едно!

Той сграбчва ръката ми и ме катапултира към прозореца. След секунда е до мен. Дърпа завесата. Виждам училищни автобуси, спрели до хангара и опашка от деца, чакащи да влязат в сградата.

— Питаш неподходящия човек — изръмжава той. — Питай тях защо трябва да ти пука. Кажи им, че няма смисъл. Кажи им, че искаш да умреш.

Той ме сграбчва за раменете и ме завърта с лице към себе си. Блъска ме по гърдите.

— Те обърнаха начина ни на мислене, момче. По-добре да умрем, отколкото да останем живи. По-добре да не се борим. Да се крием като плъхове. Те знаят, че за да ни победят, трябва да ни пречупят — първо тук. — Той отново ме удря по гърдите. — Последната земна битка няма да е за някоя равнина, планина, джунгла, пустинята или море. Тя ще се случи тук. — Удари по гърдите. И то яки. Дум-дум-дум.

Не издържам. Всичко, което се е насъбрало в мен от нощта, в която сестричката ми умря, избухва. Хлипам като дете, както никога не съм плакал. Сякаш плача за първи път и чувството е зашеметяващо.

— Ти си човешка глина — яростно шепти Вош в ухото ми. — А аз съм Микеланджело. Аз съм архитекта, а ти ще бъдеш шедьовъра ми. — Светлосиният пламък в очите му ме изгаря. — Бог не призовава силните, синко. Бог дава сила на призваните. Ти си призван.

Тръгва си с обещание. Думите му така силно пламтят в съзнанието ми, че не ми дават покой цяла нощ и в дните след това.

„Ще те науча да обичаш смъртта. Ще те лиша от печал, вина и самосъжаление, за да те заредя с омраза и хитрост, и с духа на мъстта. Ти ще си последният етап, Бенджамин Томас Периш.“

Блъска по гърдите ми с все сила, а сърцето ми гори.

„Ти ще си бойното ми поле.“

III. Заглушител

31.

Би трябвало да е лесно. Само трябваше да чака.

Биваше го за това. Можеше да стои свит, неподвижен и мълчалив, той и пушката му слети в едно тяло и един ум. Границата, където свършва той и започва оръжието, беше съвсем размита. Дори и изстреляният куршум беше като свързан с него, воден чрез невидима нишка от сърцето му, докато не удари в кост.

Първият изстрел я събори и той бързо стреля отново. Този път напразно. Трети изстрел в момента, в който тя се гмурна под колата и задният прозорец на Бюика избухна като облак от натрошено закалено стъкло.

Тя беше отдолу. Без избор. А той оставаше само с два: да я чака да се покаже, или да излезе от мястото си в гората до магистралата и да я довърши. Най-малко рисковано бе да стои и чака. Ако изпълзеше, щеше да я убие той. Ако не, щеше да я убие времето.

Той бавно презареди, със спокойствието на човек, който знае, че разполага с всичкото време на света. След като дни наред я дебна, беше сигурен, че тя ще остане там. Беше твърде умна, за да рискува. Три изстрела я пощадиха, но трябваше да е прекалена оптимистка, за да очаква това и от четвъртия.

Какво ли е записала в дневника си?

„Късметът не е достатъчен.“

Тя няма да рискува. Измъкването изпод колата има нулев шанс за успех. Не може да тича, а и дори да можеше, не знае накъде. Може само да се надява той да излезе от скривалището си и да ускори нещата. Тогава всичко е възможно. Тя дори може да извади късмет и да го застреля първа.

Ако се сблъскаха очи в очи, тя надали щеше да се предаде без бой. Видя как постъпи с войника в хранителния магазин. Може да го е направила от страх и да е съжалявала след това, но страхът и вината не й попречиха да го надупчи с олово. Страхът не парализира Каси Съливан, както се случва с други човешки същества. Страхът избистри съзнанието й, закали волята й и изясни възможностите й. Страхът ще я държи под колата не защото е малодушна, а защото оставането там е единствената й надежда да се съхрани жива.

Затова той ще чака. Имаше часове докато се стъмни. До това време тя или ще е умряла от кръвоизлив, или ще е толкова изтощена, че да я довърши щеше да е съвсем лесна работа.

Да я довърши. Да довърши Каси. Не Каси от Касандра. Или Каси от Касиди. Каси от Касиопея, момичето от гората, което спеше с плюшено мече в едната си ръка и пушка в другата. Босоногото момиче с руси къдрици, малко над метър и петдесет, с толкова детски вид, че той се изненада, когато разбра, че е на шестнайсет. Момичето, което хлипаше в дълбокия мрак на непрогледните гори ту отчаяно, ту обнадеждено, и се питаше дали е останала само тя, докато той, ловецът, дебнеше на няколко метра и я слушаше как ридае, докато умората я унесе в тревожен и неспокоен сън. Това беше идеалният момент да се промъкне тихо в бивака й, да допре пистолета до главата й и да я довърши. Защото това беше работата му. Да ги довършва.

Вършеше това от появата на Чумата. От четири години насам, откакто на четиринайсет се събуди в човешкото тяло, избрано за него, той знаеше какъв е. Ликвидатор. Ловец. Убиец. Името беше без значение. Заглушител, както го бе нарекла Каси. Защото задачата му бе да задуши звуците от човешкото присъствие.

Но не го направи онази нощ. Нито в нощите, които последваха. Нито в нощта, когато, пролазвайки все по-близо до палатката, проправяйки си сантиметър по сантиметър път през килима от гниещи листа и влажна глина, се озова там. Сянката му надвисна в тесния отвор на палатката и падна над нея. А палатката беше изпълнена с нейния дъх — дъха на спящо момиче, стиснало плюшено мече и автомат. Тя сънуваше живота, който й бе отнет, а ловецът мислеше за този, който му предстоеше да отнеме.

Спящото момиче и убиецът, който насилваше себе си да я убие.

Защо не я довърши?

Защо не можа?

Каза си, че е неразумно. Тя не можеше да остане там безкрайно. Можеше да я използва за стръв. Тя можеше да го отведе до други като нея. Хората са социални животни. Трупат се на рояци като пчели. Което е ахилесовата им пета. Еволюционният императив, който ги кара да живеят на групи, дава възможност да бъдат избивани с милиарди. Какъв беше девизът им? „Съединението прави силата“. Аха.

И тогава намери тетрадките й и разбра, че тя няма нито план, нито цел — освен да оживее до следващия ден. Къде да иде, при кого? Беше сама. Или поне така мислеше.

Онази нощ той не се върна там. Изчака до следобеда на следващия ден, без да си признае, че й е дал време да си събере багажа и да тръгне. Без да си позволи да мисли за нейния мълчалив, отчаян вик: „Сигурно съм последното човешко същество.“

Докато последните минути на последното човешко същество бавно изтичаха под колата на магистралата, напрежението в раменете му постепенно отзвуча. Тя щеше да си остане там. Той свали пушката и клекна до дънера на дървото, въртейки глава, за да раздвижи скования си врат. Беше уморен. Недоспал. Хранеше се зле. От началото на Четвъртата вълна беше отслабнал с няколко килограма. Това много не го смущаваше. Подготвен бе. Първото убийство щеше да е най-трудно, следващото — по-лесно, а всяко следващо — все по-лесно. Защото е вярна поговорката: „И най-умният човек свиква и с най-безумните неща“.

Жестокостта не е личностна черта. Жестокостта е навик.

Той прогони мисълта от съзнанието си. За да се нарече жесток, би трябвало да има избор.

Да избереш между собствения си вид и някой друг не е жестокост. То е необходимост. Не е лесно, особено когато си прекарал последните четири години от живота си, преструвайки се, че не си по-различен от тях. Но е необходимо.

Което повдига един смущаващ въпрос: защо не я ликвидира още първия ден? Когато чу изстрелите в хранителния магазин и я проследи до лагера. Защо не я довърши още докато лежеше и скимтеше в тъмното?

Имаше обяснение за трите несполучливи изстрела на магистралата. Умора, недоспиване, изненадата, че я видя отново. Мислеше, че ако реши да тръгне, тя ще поеме на север, а не на юг. Като я видя, се стресна. Това е като да си вървиш и да налетиш на някой стар познат. Първият изстрел не успя именно затова. Вторият и третият можеха да се обяснят с късмет — нейния, не неговия.

Но какво да кажем за всички онези дни, в които я дебна, в които се промъкваше до бивака й и тършуваше из вещите й, докато тя тършуваше наоколо за храна. Когато прочете в дневника й: „Понякога чувам стърженето на звездите в небето“. Ами часовете преди разсъмване, в които безшумно се промъкваше през дърветата до палатката й, решен този път да я довърши, да направи това, за което се бе подготвял цял живот? Не беше първата му жертва, нямаше да е и последната.

Би трябвало да е лесно.

Той потри хлъзгавите си длани о бедрата си. В гората бе хладно, но той бе плувнал в пот. Изтри с ръкав очите си. Вятърът на пътя — самотен звук. Една катерица изтича надолу по дървото, все едно че него го нямаше. Краищата на магистралата се губеха зад хоризонта в две противоположни посоки. И нищо не помръдваше, освен боклуците и тревата, която самотно се полюляваше от вятъра. Мишеловите бяха открили трите тела, лежащи в разделителната ивица. Три едри птици кръжаха в олюляващ се полет ниско долу, а останалите се рееха из високите въздушни течения. Откакто започна всичко, настана рай за хищниците. Мишелови, врани, диви котки, глутници гладни кучета. Неведнъж бе попадал на някой изсъхнал труп, който е бил нечия вечеря преди това.

Мишелови. Врани. Котката на леля Мили Клюкарката. На чичо Херман кученцето. Мухи-месарки и други насекоми. Червеи. Което останеше след тях, го довършваха природните стихии и времето. Ако не изпълзеше, Каси щеше да умре под колата. Само няколко минути след последния й дъх щеше да се появи първата муха и да снесе яйцата си.

Той отпъди отблъскващия образ. Мислеше по човешки. Бяха минали четири години от пробуждането му, а той още не можеше да се отучи да гледа на света с човешки очи. В деня на пробуждането, когато за първи път видя лицето на човешката си майка, той избухна в сълзи. Никога не бе виждал нещо толкова красиво — или толкова грозно.

Трансформацията му бе болезнена. Не бе нито бърза, нито лесна — както бе чувал да става с другите. Сигурно се дължеше на това, че бе имал щастливо детство преди пробуждането. Трудно бе да се преобрази една уравновесена и здрава човешка психика. „Най-страшната ти битка ще бъде тихата, безкръвна битка със самия теб“ — му бяха казали преди пробуждането. Тя беше — и все още бе — негова ежедневна борба. Тялото, дало подслон на ума, не бе нещо отделно, което да управляваш като кукла на конци. То си бе негово. Очите, с които гледаше света, бяха негови. Мозъкът, който използваше, за да тълкува, анализира, усеща и запаметява света, беше неговият мозък — продукт на хиляди години еволюция. Човешка еволюция. Тялото му не бе само опаковка или превозно средство, то беше самият той. Беше човешко тяло и беше негово. И ако то загинеше, той щеше да загине с него.

Това беше цената на оцеляването. Цената на последната им отчаяна битка.

За да освободи новия си дом от хора, трябваше да се превърне в човек.

И като човек, трябваше да надмогне всичко човешко в себе си.

Той се изправи. Какво бе чакал? Каси от Касиопея беше обречена — дишащ труп. Беше тежко ранена. И да бяга, и да стои, с нея беше свършено. Нито можеше да си помогне сама, нито имаше човек, който да се погрижи за раните й. В раницата й имаше тубичка с антибиотичен крем, но не и превързочни средства и принадлежности. След няколко дни раната щеше да се превърне в гангрена и тя щеше да умре. Освен ако не минеше друг като него междувременно.

Няма защо да губи време.

И ловецът се изправи, стряскайки катерицата. Тя се стрелна нагоре по дървото с гневно съскане. Той прикладва пушката и взе Бюика на мерник, като разходи червеното кръстче насам-натам по каросерията. Какво би било ако спука гумите? Колата ще се свлече по джанти и я затисне с еднотонното си туловище. Няма мърдане.

Заглушителят свали пушката и обърна гръб на магистралата.

Мишеловите, които се хранеха в междинната полоса, вдигнаха тромавите си тела във въздуха.

Самотният вятър утихна.

И тогава ловният му инстинкт прошепна: обърни се.

Изпод шасито се подаде една кървава ръка. Последва я и втората. После един крак.

Той прикладва отново. Прицели се. Беше затаил дъх. Потта се стичаше по лицето му и смъдеше в очите му.

Тя щеше да го направи. Да хукне. Той беше облекчен и обезпокоен едновременно.

Не бе възможно да пропусне с този четвърти изстрел. Той се разкрачи, съсредоточи се и я зачака да побегне. Посоката щеше да е без значение. Покажеше ли се на открито, с нея беше свършено. Но той тайно се надяваше тя да хукне назад, за да не я прострелва в лице.

Каси бавно се надигна, подпря се за малко на колата, после се изправи, като стискаше автомата и с усилие пазеше равновесие върху ранения си крак. Той нагласи червеното кръстче в средата на челото й. Пръстът му обра луфта на спусъка.

Хайде, Каси. Хукни.

Тя се отблъсна от колата. Вдигна автомата. Насочи го на около петдесет метра вдясно от него. Завъртя го на деветдесет градуса и го върна. Гласът й достигна до него писклив и слаб в неподвижния въздух.

— Тук съм! Ела и ме очисти, кучи сине!

Идвам, помисли си той, защото пушката и куршумът бяха част от него и когато куршумът се слееше с костта в последния й миг, той също щеше да бъде там, вътре в нея.

„Още не. Още не“, каза си той. „Изчакай, докато побегне.“

Но Каси Съливан не побегна. През оптическия мерник лицето й, изпоцапано с пръст, машинно масло и кръв от раната на бузата й, изглеждаше само на сантиметри от него, толкова близо, че можеше да преброи луничките по носа й. Можеше да прочете и страха в очите й. Онзи поглед, който беше виждал стотици пъти, погледът, с който отвръщаме на смъртта, когато тя ни гледа.

Но в нейните очи имаше и нещо друго. Нещо, което воюваше със страха, мачкаше го и му крещеше да мълчи. Бе застинала като скала и бдително обхождаше хоризонта с оръжието си. Не се криеше, не бягаше, просто стоеше горда и изправена.

Лицето й се замъгли в мерника: потта се стичаше в очите му.

Бягай, Каси. Хукни, моля те.

Във време на война идва момент, когато трябва да прекосиш и последния рубеж. Линията, която разделя всичко скъпо за теб от това, което е нужно за войната.

Ако не можеше да пресече тази линия, битката щеше да приключи и с него щеше да е свършено.

Неговото сърце беше войната.

Нейното лице — бойното поле.

С вик, който само той можеше да чуе, ловецът се обърна.

И побягна.

IV. Еднодневка

32.

Като начин да се умре, премръзването до смърт не е съвсем лошо.

Това си мислех, докато премръзвах до смърт.

Топло ти е. Няма никаква болка. Чувстваш се замаян, сякаш си изпил цяло шише сироп за кашлица. Белотата наоколо те обгръща с белите си ръце и те потапя в едно мразовито, бяло море.

А тишината е така — майната му! — тиха, че туптенето на сърцето ти е единствения звук във Вселената. Толкова тихо, че дори мислите ти шумолят из сивия, мразовит въздух.

Плаваш, потънала до кръста в снега, който те държи изправена, защото краката ти вече не са в състояние да го правят.

И си броиш: жива съм, мъртва съм, жива съм, мъртва съм.

А онова проклето мече се взира в теб с големите си кафяви, празни, страховити очи, от мястото си в раницата и ти повтаря: „Ей, въшло, ти обеща!“

Толкова е студено, че сълзите ти замръзват върху бузите.

— Аз да не съм виновна! — казвам на Мечока. — Аз да не определям времето! Ако имаш възражения, отнеси ги към Господ.

Напоследък често правя така — намесвам Бога.

Като например: „Боже, защо, по дяволите…“

Ме запази от Окото, за да убия онзи войник с Разпятието? Ме запази от Заглушителя, така че кракът ми да отече и всяка стъпка да се превърне в ходене по нажежени въглени? Ми даде сили да вървя, докато ме застигне тази виелица, която ме държи в капан вече втори ден, потънала до кръста в сняг, за да умра от студ под разкошно синьо небе.

Благодаря ти, Господи.

„Пощадена, спасена, съхранена“, казва Мечока. Благодаря ти, Господи.

Всъщност е без значение, мисля си. Ядосвах се на баща си затова че тъй глупаво се прехласваше по Другите и че изопачаваше нещата, за да ги представи в по-благоприятна светлина, но и аз не бях по-горе от него. И за мен беше трудно да преглътна мисълта, че съм си легнала човек, а съм се събудила хлебарка. Да си отвратително, болестотворно насекомо с мозък колкото главичката на топлийка не е нещо, което се възприема лесно. Нужно е време за привикване.

А мечока ми казва: „Знаеш ли, че хлебарките могат да живеят обезглавени цяла седмица?“

Да. Учихме го по биология. Та, искаш да ми кажеш, че съм по-долу и от хлебарка ли? Благодаря. Ще се опитам да установя каква точно гадина съм.

И тогава ми светва: сигурно затова Заглушителят на магистралата ме остави жива. Така се прави — пръскаш хлебарките и заминаваш. Няма защо да чакаш, докато се тръшнат по гръб и заритат с шестте си крака из въздуха.

Стой под Бюика… бягай… защитавай се — има ли някакво значение? Каквото и да правиш — да стоиш, да бягаш, да се защитаваш — непоправимото вече се е случило. Кракът ми няма да се излекува от само себе си. Първият изстрел беше смъртна присъда. Защо да се хабят още боеприпаси?

Изкарах виелицата, свита в задната част на един Форд Експлорър. Свалих седалката и си направих уютна метална хижа, от която съзерцавах как светът се променя в бяло. Стъклата не се отваряха и джипът бързо се изпълни с дъх на кръв и гной от раната ми.

Още през първите десет часа изразходих целия си запас от болкоуспокоителни.

В края на първия ми ден в джипа приключих и с провизиите.

Като ожаднеех, открехвах люка и гребвах няколко шепи сняг. Оставях отворено да се проветри, докато затраках със зъби и дъхът ми започнеше да се стеле на кристали пред очите ми.

До следобеда на втория ден снегът беше вече метър дълбок и малката ми метална хижа започна все повече да заприличва на саркофаг. Дните бяха незначително по-светли от нощите, а нощите бяха пълната противоположност на понятието „светлина“ — не тъмни, а катранени. Така че, мислех си, ето как изглежда светът през очите на покойниците.

Спрях да се питам защо Заглушителят ми бе подарил живота. Спрях да размишлявам и над онова странно чувство, че имам две сърца — едно в гръдния ми кош и едно по-малко — минисърце — в коляното. Спрях да мисля и за това кое ще спре по-рано — снегът или моите две сърца.

Не е точно да се каже „спях“. Плавах в някакво неопределено пространство, стискайки Мечо до гърдите си. Мечо, който държеше очите си отворени вместо мен. Мечо, който спазваше моето обещание пред Сами, бидейки неотлъчно с мен.

Хм, говорейки за обещания.

През тези два снежни дни сигурно му се извиних поне хиляда пъти. Извинявай, Самс. Може да дрънкам врели-некипели, но си твърде малък, за да разбереш, че има най-различни глупости. Такива, за които знаеш, че знаеш; други, за които не знаеш и знаеш, че не знаеш; както и такива, за които мислиш, че знаеш, но всъщност не знаеш. Да обещаеш нещо насред нападение на извънземни е от последния вид. Толкова… съжалявам!

Толкова съжалявам.

Ден по-късно, затъналата в преспи Снежна кралица Каси, с весела шапчица от сняг, замръзнала коса и инкрустирани с лед мигли, топла и унесена, ще умре сантиметър по сантиметър, но поне ще умре права, опитвайки се да спази обещанието, което няма как да бъде спазено.

Толкова съжалявам, Самс, толкова съжалявам.

Няма да дойда.

Край на глупостите.

33.

Това място не прилича на Рай. Няма характерното излъчване.

Вървя в гъста мъгла от бяло безжизнено нищо. Мъртво пространство. Без звук. Липсва дори звукът от дишането ми. Всъщност, аз дори не знам дали дишам. А справочникът „Как да разбера дали съм жив?“ отдава на този въпрос първостепенно значение.

Знам, че има някой при мен. Не мога да го видя, чуя, докосна или подуша, но знам, че е тук. Не знам откъде знам, че той е той, но знам. Наблюдава ме. Стои неподвижен, докато напредвам през бялата мъгла, но необяснимо защо разстоянието между нас си остава същото. Това, че той е там и ме наблюдава, не ме плаши. Нито пък ме успокоява. Просто е факт, като мъглата. Картината се състои от мъгла, недишащата аз и този с мен, който неотлъчно ме наблюдава.

Когато мъглата се вдига, няма никой. Аз съм в легло с балдахин под три ката завивки с леко ухание на кедър. Бялото нищо избледнява и се заменя от топлата жълта светлина на петролна лампа, поставена върху нощното шкафче до леглото ми. Надигам леко глава и виждам люлеещ се стол, свободно стоящо огледало в цял ръст и дъсчените врати на гардероб. Към ръката ми е прикрепена тръбичка, която завършва в торба с бистра течност, увесена на метална кука.

Трябват ми няколко минути, за да възприема новото си обкръжение, факта, че от кръста надолу съм безчувствена, и ултра-мега-объркващия факт, че определено не съм починала.

Протягам ръка и пръстите ми напипват марли и бинтове, усукани около коляното ми. Чудя се дали имам прасец и стъпало, защото не чувствам нищо под превръзките. Но не мога да пипна толкова надалеч, без да седна, а да седна, е изключено. Май единствените работоспособни телесни части са ръцете ми. Използвам ги, за да отметна завивките и леко потръпвам от хладния въздух. Облечена съм в шарена памучна нощница. Ха, нощница! Под която, разбира се, съм гола. Което, разбира се, означава, че в някакъв момент между свалянето на дрехите ми и обличането на нощницата съм била съвсем гола. Което пък означава — ама съвсем гола!

Ултра-мега-объркващ факт номер две.

Завъртам глава наляво: скрин, маса, лампа. Вдясно: прозорец, маса, стол. И мечока, блажено опънат на възглавницата до мен и загледан замислено в тавана.

Мечо, къде сме, бе?

Дъските на дюшемето похлопват леко. Някъде под мен се затръшва врата. Хръс-хръс, стържене на груби обувки върху гол дървен под. После тишина. Пълна тишина, ако не броим блъскането на сърцето в ребрата ми — а трябва да го броим, защото е по-силно и от звуковите бомби на Мазния.

Туп, туп, туп. Все по-силно с всяко следващо „туп“.

Някой се качва по стълбите.

Опитвам се да седна. Не става. Надигам се на десет сантиметра от възглавницата и толкова. Къде ми е автомата? Къде ми е Люгера? Някой е пред вратата, а аз не мога да мръдна. Но дори и да можех, имам на разположение само това глупаво мече. Какво мога да направя с него? Да гушкам нападателя, докато го задуша?

Нямаш ли какво да правиш, не прави нищо. Преструвай се на умрял. Тактиката на опосума.

Гледам как вратата се отваря през свитите си на цепки очи. Виждам червена карирана риза, широк кафяв колан и сини джинси. Две големи, силни ръце с грижливо подрязани нокти. Старая се да дишам тихо и равномерно, докато той стои до мен и проверява системата. С гръб е и виждам задницата му. После се обръща, снижава се и мога да видя лицето му, докато сяда в люлеещия се стол до огледалото. Неговото, и моето, отразено в огледалото. Дишай, Каси, дишай. Има добро лице, не прилича на човек, който ти мисли зло. Ако ми мислеше, щеше ли да ме доведе тук, да ми сложи система, чисти и приятни завивки… Е, съблякъл ме и ми е намъкнал пижама… много ясно, кой знае колко съм била мръсна, как няма да ме преоблече! И мириша на чисто… малко, като че ли на люляк… което значи — мили Боже, че и ме е изкъпал при това?

Мъча се да дишам равномерно, което не ми се удава особено добре.

Тогава притежателят на доброто лице казва:

— Знам, че си будна.

След като не казвам нищо, той продължава:

— Знам, че ме гледаш, Каси.

— Откъде знаеш името ми?

Грача. Гърлото ми е като облепено с шкурка. Отварям очи. Сега вече го виждам по-ясно. Правилно съм преценила лицето му. Добро, гладко, малко напомня на Супермен. Сигурно е на осемнайсет или деветнайсет, с широки рамене, силни ръце и — о, Боже — тези красиви длани с перфектно поддържани кожички на ноктите! Е, казвам си, можеше и да е по-лошо. Можеше да ме спаси някой перверзен чичка с шкембе, който държи покойната си майка изсушена на тавана.

— От шофьорската ти книжка — казва той. Не става. Седи на стола с лакти на колене и наведена глава, което по-скоро е срамежливо, отколкото заплашително. Гледам отпуснатите му ръце и си ги представям как държат топла, влажна кърпа и обхождат всеки сантиметър от тялото ми. Чисто голото ми тяло.

— Аз съм Ивън — казва той. — Ивън Уокър.

— Здравей — казвам му.

Той се разсмива, сякаш съм казала нещо смешно.

— Здрасти — отговаря ми.

— Мога ли да знам къде се намирам?

— В спалнята на сестра ми.

Дълбоките му очи са шоколадово кафяви, като косата му, малко тъжни и въпросителни, като на кученце.

— Тя…?

Той кимва. Потрива бавно ръце.

— Цялото семейство. А твоето?

— Всички, освен малкия ми брат. Това… хм, не е мое мече, негово е.

Той се усмихва. Усмивката му е добра, като лицето му.

— Много хубав мечок.

— Изглеждаше по-добре.

— Както повечето неща.

Предполагам, че говори за света като цяло, а не за тялото ми.

— Как ме намери? — питам аз.

Той поглежда встрани, но връща погледа си. Шоколадови очи като на изгубено кученце.

— Птиците.

— Какво птиците?

— Мишелови. Видя ли ги да обикалят, ходя да проверя. Нали се сещаш. В случай че…

— Аха, ясно. — Прекъсвам го. — И си ме довел тук, сложил си ми система… откъде я взе?! И си ме съблякъл и си ме чистил…

— Честно казано, не вярвах, че си жива, а после не повярвах, че оживя. — Той потри ръце. Студ? Нерви? В моя случай — и двете. — Системата просто ми беше под ръка. Надали е тактично да го казвам, но всеки път, като се прибирах, очаквах да те заваря мъртва. Толкова беше зле.

Той бърка в джоба на ризата си, а аз кой знае защо трепвам. Той го забелязва и ми се усмихва окуражително. Изважда късче смачкан метал с големина на куршум.

— Ако те беше ударило на което и да било друго място, щеше да си мъртва. — Върти куршума между показалеца и палеца си. — Откъде може да се е дянало?

Свивам рамене. Без да искам. Но си спестявам театралните възклицания.

— От пушка.

Той поклаща глава. Мисли, че не схващам. Май не разбира от сарказъм. Ако е така, лошо. Това е обичайният ми начин на изразяване.

— Чия пушка?

— Знам ли… на Другите. Няколко от тях, представяйки се за войници, убиха баща ми и всички в лагера. Останах само аз. Е, ако не броим Сами и децата.

Той ме гледа, сякаш съм изперкала.

— Какво стана с децата?

— Откараха ги. С училищни автобуси.

— Училищни автобуси? — Клати глава. — Извънземни с училищни автобуси? — Май всеки момент ще се разсмее. Сигурно доста съм се зазяпала в устните му, защото той нафукано ги изтрива с опакото на дланта си. — Откараха ги… къде?

— Не знам. Казаха, че ги водят в „Райт-Патерсън.“ Но…

— „Райт-Патерсън“… Военновъздушната база? Чух, че е изоставена.

— Знае ли човек на кого да вярва. Те са ни врагове.

Преглъщам. Гърлото ми е пресъхнало.

Ивън Уокър май е от хората, които забелязват, всичко, защото казва:

— Искаш ли нещо за пиене?

— Не съм жадна. — Лъжа. Това пък защо? За да се направя на важна? Или за да го задържа на стола — защото е първият човек, с когото разговарям от седмици, ако не се брои Мечо, а той не трябва да се брои.

— Защо са взели децата?

Очите му сега са големи и кръгли, като на Мечо. Трудно е да се каже коя е най-привлекателната му черта. Нежните шоколадови очи или изящните му скули? Може би гъстата коса… начина, по който пада над челото му, като се навежда към мен.

— Не знам истинската причина, но сигурно е много добра за тях и много лоша за нас.

— Мислиш ли, че… Той не успява да довърши въпроса, или по-скоро не иска, за да ми спести отговора. Поглежда плюшеното мече на Сами.

— Какво? Че братчето ми е мъртво? Не, мисля, че е жив. Иначе защо трябваше да отделят децата, преди да унищожат останалите? Взривиха целия лагер с някаква странна зелена бомба.

— Чакай малко — казва той и ме спира с ръка. — Зелена?

— Това едва ли е най-важното.

— Но все пак, защо зелена?

— Зелена… като парите, тревата, дъбовите листа… и бомбите на извънземните. Как, по дяволите, мога да знам защо?

Той се разсмива. Кротко, по-скоро притеснително. Като се усмихва, дясното ъгълче на устните му подскача по-високо от лявото.

Ама и аз… как съм го зяпнала.

Чудно защо, но това, че ме е спасило толкова красиво момче, с големи, силни ръце и очарователна усмивка, е най-смущаващата ми случка от началото на Пришествието.

Споменът за случилото се в лагера ме кара да потръпвам, поради което решавам да сменя темата. Поглеждам към завивката си. Прилича на ръкоделие. В съзнанието ми пробягва образ на възрастна жена, сведена над плетивото си. И кой знае защо, ми се доплаква.

— От колко време съм тук? — питам тихо.

— Утре става една седмица.

— Наложи ли се да… — Не знам как точно да довърша.

За щастие, не е нужно.

— Ампутирам крака ти ли? Не. Куршумът само е закачил коляното. Ще ходиш, но може да е засегнат някой нерв.

— А, нищо — казвам аз. — Малко по малко свиквам с тези работи.

34.

Той ме оставя за малко и се връща с купичка бистър бульон, не пилешки или говежди, а вероятно от дивеч, сигурно сърна, и докато аз стискам краищата на завивката, той ми помага да се надигна, за да се храня, като държа топлата купа с двете си ръце. Гледа ме, докато ям — не натрапчиво, а по начина, по който се гледа болен: сякаш и ти самият си малко зле, гледаш и се чувстваш безпомощен. Ами ако е някой извратен? И се прави на благ само за прикритие? Кое прави извратените извратени — това, че не ги намирате за привлекателни? Като нарекох Мазния „луд“, задето предложи да ми подари накити от трупове, той какво каза? Че ако ми ги беше подарил Бен Периш, щях да ги приема с удоволствие.

Споменът за Мазния ми убива апетита. Ивън забелязва, че стоя и се взирам в купата, взима я внимателно и я оставя на шкафчето.

— Можех и сама — казвам аз, по-рязко, отколкото ми се искаше.

— Разкажи ми за войниците — казва той. — Откъде знаеш, че не са… хора?

Казах му как се появиха след безпилотните самолети… как взеха децата… и как после избиха всички. Но най-вече Окото. Извънземни, нямаше и място за съмнение.

— Те са хора — решава той, след като се изправя. — Хора, които сътрудничат с посетителите ни.

— О, Боже! Моля те, не използвай тази дума. — Мразех я. Беше в новините, в клиповете от YouTube, в социалните мрежи… дори и президентът я използваше в своите брифинги.

— А как трябва да ги наричам — пита той, усмихвайки се. Готов е да им казва и „репи“, за да ми угоди.

— Татко и аз им викахме „Другите“, тоест различните от нас, не-хората.

— Това имам предвид и аз — казва той, кимайки сериозно. Вероятността те да изглеждат точно като нас е нищожно малка.

Звучи точно като баща ми с неговите дълбокомислени тиради. И кой знае защо се дразня.

— Значи, гледай, нещата стоят така: война на два фронта. Ние срещу тях и ние срещу нас и тях. — Той тъжно клати глава. — Щом победителят е ясен, хората нерядко взимат страната на противника.

— Значи предателите са извели децата, за да помогнат в изтребването на човешката раса, но с някои възрастови ограничения.

Той свива рамене.

— А ти какво мислиш?

— Мисля, че когато тези въоръжени хора са на страната на врага, положението не е никак розово.

— Може и да греша — казва той, но не личи да се съмнява в думите си. — Може и да са посетите…, пардон, Другите, предрешени като хора или дори някакъв вид клонинги. Знам ли.

Аз кимам. Чувала съм това и преди, по време на едно от безкрайните размишления на баща ми за това как биха могли да изглеждат Другите:

„Въпросът не е «защо не могат», а «защо не биха». Знаем за съществуването им от пет седмици. Те за нашето — вероятно от години. Стотици, може би хиляди години. Достатъчно време, за да се извлече ДНК и да се отгледат произволен брой човешки екземпляри. Всъщност, цялата им наземна война сигурно ще се води посредством тях. Условията на Земята надали са подходящи за извънземни. Помниш ли «Войната на световете»?“

Може би затова съм нервна. Ивън ми напомня баща ми. Който изплува пред мен, агонизиращ в пръстта, а аз настръхвам от кошмарното видение.

— Или може би са като киборги… терминатори — казвам аз, почти без да се шегувам. Виждала съм мъртвец отблизо, един войник, когото застрелях от упор в ямата. Не му проверих пулса, но на вид беше от мъртъв по-мъртъв, а и кръвта беше съвсем истинска.

Споменът за лагера и това, което стана там, винаги ме изважда от равновесие, включително и сега.

— Не бива да оставаме тук — казвам аз изведнъж.

Той ме поглежда, сякаш не съм с всичкия си.

— Какво искаш да кажеш?

— Че ще ни открият!

Грабвам газовата лампа, махам шишето и с все сила духвам олюляващото се пламъче. То изсъсква срещу мен, но не гасне. Той взима шишето от ръката ми и го връща на мястото му върху лампата.

— Навън е само два градуса и сме на километри от най-близкия подслон — казва Ивън. — Ами ако подпалиш къщата? Да не говорим, че не можеш да вървиш. И ще си така поне още три-четири седмици.

Три-четири седмици? Тоя луд ли е? Няма да оживеем и три дни с тая издайническа светлина и дима, който се кълби над къщата.

Тревогата ми изглежда го вразумява.

— Добре — казва той с въздишка.

Гаси лампата и стаята потъва в тъмнината. Не го виждам, не виждам нищо. Мога обаче да го подуша, мирише на дим от дърва и нещо като бебешка пудра. След няколко минути усещам как тялото му раздвижва въздуха на сантиметри от мен.

— На километри от най-близкия подслон? — питам аз. — Къде, по дяволите живееш, Ивън?

— Във ферма. На стотина километра от Синсинати.

— Колко далеч е от „Райт-Патерсън“?

— Не знам. Сто и нещо… Защо?

— Казах ти. Там е братчето ми.

— Казали са, че там го водят. Това каза.

Нашите гласове — увиващи се един в друг, преплитащи се… после внезапно разделени; в катранения мрак.

— Нали трябва да започна отнякъде — казвам аз.

— А ако той не е там?

— Ще го търся другаде.

Обещах. Този проклет мечок никога няма да ми прости, ако не спазя обещанието си.

Усещам дъха му. Мирише на шоколад. Шоколад! Устата ми се пълни със слюнка. Слюнчените ми жлези подивяват. Не съм яла твърда храна от седмици, а какво ми носят? Някакъв си мазен бульон от неясно какво месо. Ало, фермерчето!

— Знаеш, че те са много, а ти — сама — казва той.

— Тоест?

Не отговаря. И аз питам:

— Вярваш ли в Бог, Ивън?

— Разбира се.

— Аз не. Искам да кажа — не знам. Допреди идването на Другите вярвах. Или поне така мислех, ако изобщо ми минеше през ум подобен въпрос. И тогава дойдоха те, и… — Трябва да спра за миг, за да събера мислите си. — Може би има Бог. Според Сами има. Но според него има и Дядо Коледа. Вечер казвахме по една молитва, което за мен беше напълно лишено от съдържание. Правех го заради Сами. И ако го беше видял как подава ръка на фалшивия войник, и се качва с него в онзи автобус…

Разплаквам се, но не ми пука. Винаги е по-лесно да плачеш в тъмното. Изведнъж върху студената си ръка усещам топлата длан на Ивън — мека и гладка като калъфката на възглавницата под бузата ми.

— Това ме убива — хлипам аз. — Начинът, по който им повярва. Както вярваше, преди ония да дойдат и да пратят целия ни проклет свят по дяволите. Както вярваше, че след като се стъмни, ще съмне. Както вярваше, че ако ти се припие някой тъп ягодов шейк, трябва само да си пльоснеш задника в колата, да караш две пресечки, и — ето ти го тъпия шейк. Вярваше.

Другата му ръка намира бузата ми, и той бърше сълзите ми с палеца си. Лъхва ме шоколадов аромат, докато той се навежда и прошепва в ухото ми:

— Не, Каси. Не, не, не.

Обгръщам с ръка шията му и притискам сухата му буза срещу моята, мократа. Треперя като епилептик и за първи път мога да усетя теглото на юргана с пръстите на краката си, защото ослепителният мрак изостря другите ми сетива.

Главата ми е клокочещ казан от несвързани мисли и чувства. Страх ме е, че косата ми мирише. Яде ми се шоколад. Това момче, което ме държи — всъщност аз го държа — ме е виждало чисто гола. Как ли му се е сторило тялото ми? Сякаш не знам! Пука ли му на Бог за обещания? На мен пука ли ми за Бог? Какво е чудо — разделянето на Червено море или това Ивън Уокър да те открие в леден блок, насред безнадеждността на една бяла пустош?

— Каси, всичко ще се оправи — шепне той с шоколадовия си дъх в ухото ми.

Като се събуждам на сутринта, виждам огромен шоколад на нощната си масичка.

35.

Всяка нощ той отива на лов. Казва, че старата къща била пълна с консерви и буркани, но искал прясно месо. Тъй че обикаля да убие някое годно за ядене живо същество. На четвъртия ден ми носи истински хамбургер с топли домашни хлебчета и гарнитура от печени картофи. Първата истинска храна откакто напуснах бежанския лагер. Боже, какво вкусно кюфте! Не бях яла хамбургер от идването на извънземните. А си умирам за хамбургери!

— Откъде взе хлебчетата? — питам аз, докато дъвча, а по брадичката ми се стича мазнина. Не съм яла хлебчета цяла вечност. Тези са пухкави и нежни, и леко сладки.

Каквото и да каже, ще е лъжа, защото има само един възможен отговор. Той не си дава труд да увърта.

— Аз ги пека.

След като ме нахранва, той сменя превръзката на крака ми. Питам дали да гледам. Той казва „не“, а и аз не горя от желание да гледам. Искам да стана от леглото, да се изкъпя… като нормален човек. Според него е твърде рано. Да си измия поне косата… да се среша? Рано е, настоява той. Заплашвам, че ще го замеря с газовата лампа. И той слага един стол в една стара вана с лъвски крака, в една малка баня в края на коридора с полуотлепени тапети на цветя, носи ме дотам, пльосва ме на стола, излиза и се връща с голяма кана вода, от която се вдига топла пара.

Каната, изглежда, е доста тежка. Бицепсите му се напрягат под ръкавите на ризата, като на културист, а вените на шията му са изпъкнали. Водата леко ухае на розов цвят. Той взима едно старо канче, нашарено с усмихнати слънчица, и аз отмятам главата си назад. Той втрива в косите ми шепа шампоан и се отдръпва. Оттук нататък мога и сама.

Водата се стича в нощницата и тя прилепва по тялото ми. Ивън се прокашля и се извръща, а косата му се замята над челото с тежък, приятен звук, който, странно защо, ми действа някак особено. Искам му гребен и той се навежда да рови в шкафчето под мивката, а аз го наблюдавам с ъгълчето на очите си — разбира се, просто така: без да обръщам внимание на яките му рамене, чиито мускули танцуват под прилепналата тениска, или на избелелите му джинси с оръфани задни джобове, със стегнато дупе под тях, на което аз определено не обръщам внимание, и категорично без да забелязвам как ушите ми пламтят под хладката вода, капеща от косата ми. След няколко мига вечност той ми намира гребен, пита дали имам нужда от нещо друго, преди да излезе, и аз измънквам едно „не“, макар това, което всъщност искам, е да се смея и плача едновременно.

Вече сама, с усилие се връщам към темата „коса“, която, впрочем, е в трагично състояние. Заплетена и усукана с клечки, листа и кал. Мъча, се, доколкото мога, да я оправя, но водата изстива и почвам да зъзна в мократа си нощница. Спирам за малко и чувам слаб шум точно пред вратата.

— Там ли си? — питам аз.

Малката, застлана с плочки баня усилва звука като резонансна камера.

Кратка пауза и едно тихо „да“.

— Защо стоиш там?

— Чакам да изплакна косата ти.

— Ще се позабавя — казвам аз.

— Няма проблем.

— Ако искаш, свърши нещо междувременно… изпечи някой пай… знам ли… и ела след петнайсетина минути.

Не чувам отговор. Но не го чувам и да тръгва.

— Още ли си там?

Дъсченият под в коридора проскърцва.

— Да.

Мъча се още десет минути с косата си и се отказвам. Ивън влиза и сяда на ръба на ваната. Държа ръката си в дланта му, докато той изплаква пяната от косата ми.

— Странно е, че си тук — казвам му.

— Аз живея тук.

— Не — че си останал тук. Повечето момчета се записаха в полицията и армията по време на бежанския поток след Втората вълна. Като, след като Единайсети септември, но в десеторен мащаб.

— С мама и татко бяхме осем души — казва той. — Когато родителите ми починаха, трябваше да се грижа за братята и сестрите си. Аз бях най-големият син.

— Ей, внимавай! — казвам аз, след като ме залива с половин кана вода. — Ще ме удавиш.

— Извинявай.

Притиска ръка до челото ми, като козирка, за да отклони струята. Водата е топла и възбуждаща. Затварям очи.

— Ти разболя ли се? — питам аз.

— Да. Но се оправих. — Загребва още вода от каната и аз затаявам дъх в очакване на приятната топлина. — Най-малката ми сестра, Вал, почина преди два месеца. Там, където си ти сега, беше спалнята й. Оттогава насам се чудя какво да правя. Не мога да остана тук вечно, но пък веднъж ходих пеша до Синсинати и мисля, че ти е ясно защо никога няма да стъпя там втори път.

С едната си ръка облива, а с другата изплаква косата ми. Енергично, но не грубо; точно както трябва. Сякаш е правил това цял живот. Едно слабо, истерично гласче започва тихо да пищи в мен:

„Ама ти…? Дори не познаваш това момче!“

Но продължава:

„Ама какви ръце, а? Я му кажи да ти направи един масаж, така и така е почнал…“

А извън мен неговият дълбок и спокоен глас казва:

— Но като се замисля, няма защо да мърдам оттук преди времето да се затопли. И после — „Райт-Патерсън“ или „Кентъки“. Пък и „Форт Нокс“ е на само двеста километра оттук.

— „Форт Нокс“? Ще ходиш да плячкосваш ли?

— Там има тежко укрепена военна база. Най-логичният сборен пункт.

Събира косата ми и я изцежда с юмрук. „Пльок-пльок“, чува се от дъното на ваната с лъвските крака.

— На твое място не бих и помислила за „логичен сборен пункт“ — казвам аз. — Логично е точно тези места първи да бъдат ликвидирани.

— От това, което ми каза за Заглушителите, следва, че не е логично да се събираш с когото и да е и където и да е.

— Или да се задържаш на едно място повече от няколко дни. Никакви тълпи, никакво застояване.

— Докато…?

— Няма „докато“ — отсичам аз. — Има само „освен ако“.

Той подсушава косата ми с пухкава бяла кърпа. Върху затворения капак на тоалетната седалка има нова нощница. Вглеждам се в шоколадовите му очи и казвам:

— Обърни се.

Той се обръща. Пресягам се покрай оръфаните задни джобове на дънките му, плътно прилепнали по дупето — което изобщо не ме интересува — и взимам сухата нощница.

— И никакви опити да ме шпионираш в огледалото! — предупреждавам аз момчето, което вече ме е виждало гола. Но тогава съм била в безсъзнание, което е по-различно. Той кима, навежда глава и прехапва долната си устна, май за да не се разсмее.

Свалям мократа нощница, навличам сухата и му позволявам да се обърне.

Той ме вдига от стола и ме носи в леглото на мъртвата си сестра. Ръката ми е около раменете му, а той плътно — но не грубо — е обвил с неговата ръка кръста ми. Тялото му е сякаш с пет-шест градуса по-топло от моето. Слага ме внимателно на леглото и покрива голите ми крака със завивката. Бузите му са много гладки, косата му е сресана, а кожичките около ноктите, както вече отбелязах — безупречни. Което означава, че въпреки апокалиптичната обстановка, старателно се грижи за външния си вид. Защо? По-точно за кого?

— И от колко време не си виждал друг човек? — питам аз. — Освен мен.

— Виждам хора практически всеки ден — казва той. — Последният жив преди теб беше Вал. А преди нея — Лорън.

— Лорън?

— Приятелката ми. — Той отклонява поглед. — Мъртва е.

Не зная какво да кажа. Така че казвам:

— Проклета епидемия.

— Тя не умря от това. Болна бе, но не умря от болестта. Просто реши да я изпревари, докато още можеше.

Стърчи неловко до леглото. Не му се тръгва, но и няма причина да стои.

— Да ти кажа, прави ми впечатление, че… — Не, уводът не е добър. — Сигурно не е лесно, когато си сам, да се грижиш за…

— Да се грижа за какво? За някой, след като другите са ме напуснали?

— Не говоря за мен. — След което решавам да не увъртам и казвам: — Много си суетен.

— Това не е суета.

— Нямам предвид, че си надут.

— Знам, чудиш се защо се глася.

Иска ми се да е заради мен, но не, не казвам нищо.

— И аз не знам — казва той. — Просто навик. Да си уплътня времето. Кара ме да се чувствам… — Той свива рамене. — Някак си по̀ човек.

— Трябва ти помощ? За да се чувстваш човек?

Той ме поглежда странно и казва нещо, което ми дава повод за дълъг размисъл:

— А на теб трябва ли ти?

36.

Повечето нощи го няма. През деня непрекъснато се върти край мен, така че не знам кога спи. След две седмици почна да не ме свърта в малката спалня на горния етаж. И един ден, когато времето поомекна, той ми помогна да облека дрехите на Вал — без да ме гледа, естествено, свали ме на верандата и ме нагласи на един стол, като ме наметна с голямо вълнено одеяло. Остави ме и се върна с две димящи чаши горещ шоколад. Гледката от верандата беше безинтересна — кафява, безжизнена, хълмиста земя, голи дървета и сиво безизразно небе. Но студеният въздух ме ободри, а горещият шоколад беше… мм, да си оближеш пръстите.

Не говорим за Другите. Говорим за живота си преди тях. Той смятал да следва инженерство. По настояване на баща си, иначе предпочитал да си остане тук. Познавал се с Лорън от четвърти клас, станали гаджета в гимназията. Дори мислели за брак. Темата за Лорън ме изправя на нокти, което си пролича. Той не пропуска нищо, както споменах и преди това.

— Ами ти? Имаше ли си гадже?

— Не. Не точно. Имаше един, дето ме харесваше… Бен Периш. Разкарвахме се насам-натам. Нищо особено.

Това пък сега защо! Сякаш го интересува Бен Периш! Което важи и за Бен Периш спрямо мен. Разклатих утайката от шоколада и се опитах да избегна погледа му.

На следващата сутрин той цъфна до леглото ми с патерица, издялана от цяло парче дърво. Лъсната до блясък, лека, с идеална височина. След като я разгледах, го помолих да изброи три неща, в които не го бива.

— Ролкови кънки, пеене и разговори с момичета.

— Пропусна дебненето — казах аз, докато ми помагаше да се изправя. — Винаги те усещам, като се спотайваш наоколо.

— Поиска да изброя само три.

Истината е, че се възстановявах ужасно бавно. При всеки опит да се изправя краката ми омекваха и ако не бяха силните ръце на Ивън, падането ми беше сигурно.

Но не се отказах — нито в първия дълъг ден, нито в многото дълги дни след това. Бях твърдо решена да се изправя на крака. Да се изправя, по-силна от това, което бях преди Заглушителят да ме повали и изостави. По-силна, отколкото бях в малкото си скривалище в гората, свита на клъбце в спалния си чувал, загрижена за себе си, докато Сами е страдал, Бог знае от какво. По-силна, отколкото бях, докато обикалях из Лагера на смъртта, сърдита на света, че е такъв, какъвто винаги е бил — жесток. И само нашето човешко жужене го прави що-годе годен за живеене.

Три часа упражнения всяка сутрин. Трийсет минути почивка на обяд. И нови три часа упражнения. Тренирах, докато не почувствах мускулите си смазани от работа, потни и меки като желе.

Но още не бях готова за Деня. Попитах Ивън къде е Люгера ми. Трябваше да преодолея страха си от оръжия и да се науча да стрелям точно. Той ми показа как да държа оръжието и как да се целя. Стрелях по празни кутии от боя, които той нареждаше върху коловете на оградата. Като посвикнах, ги смени с по-малки. Молих го да ме вземе на лов, за да свикна с движещи се и дишащи мишени, но той отказа. Била съм слаба и не съм можела да тичам. А ако налетим на Заглушители?

По залез се разхождаме. Отначало кракът ми поддаваше след по-малко от километър и Ивън ме връщаше на ръце до фермата. Но с всеки изминат ден увеличавах разстоянието. Половин километър, после цял, после още повече. След две седмици можех да измина три километра без спиране. Все още не бях в състояние да тичам, но темпото и издръжливостта ми се подобриха значително.

Ивън вечеря и поседява с мен, после грабва пушката и изчезва. Казва, че ще се прибере преди изгрев-слънце. Връща се, докато спя, но обикновено е доста след разсъмване.

— Къде ходиш по цяла вечер? — попитах го аз веднъж.

— На лов.

Кратко и ясно.

— Но май не те бива — подметнах. — Нищо не си донесъл досега.

— Напротив, бива ме — сухо каза той.

По съдържание бе хвалба, но надали можеше да се изрече по-безизразно.

— Но ти е жал да убиваш?

— Не ми е жал. — Той прокара пръсти през косата си и въздъхна. — Първо се научих да браня себе си. После да защитавам своите братя и сестри. Знаеш какво беше след избухването на епидемията. После да пазя вещите и територията си.

— А сега? — тихо попитах аз. За пръв път го виждах — макар и леко — изваден от равновесие.

— Сега скитам с пушка, за да успокоя нервите си — каза той, като сви смутено рамене. — Да се намирам на работа.

Гледаше встрани. Всъщност — наникъде.

— Не мога да спя нощем. Лежа, въртя се… Пробвах да спя денем, но и денем не става. Спя само няколко часа от денонощието.

— Сигурно си много уморен.

Той най-сетне ме погледна. Някак тъжно и отчаяно.

— Това е най-лошото — каза ми тихо. — Не съм. Не се чувствам уморен.

Нещо продължи да ме гложди и една нощ реших да го проследя. Пълен провал! Изпуснах го, уплаших се да не се загубя, тръгнах да се прибирам и налетях на него.

Той не се разсърди. Не ме обвини, че не му вярвам. Просто каза: „Не трябва да си тук, Каси“ и ме придружи до къщата.

По-скоро заради спокойствието ми, отколкото за нашата обща сигурност (това за Заглушителите, като че ли не го впечатли особено), той закачи плътни одеяла на прозорците в стаята на долния етаж, след което без страх можехме да палим камината. Чаках го да се върне от среднощните му набези, дремейки на големия кожен диван или като четях оръфаните любовни романчета, останали от майка му — с напомпани, полуразголени мъже на кориците и жени в дълги бални рокли със сладострастни изражения. Към три сутринта той се връща, хвърляме още дърва в камината и разговаряме. Той не обича да говори много за семейството си (когато го попитах откъде тази слабост у майка му към споменатите четива, той просто сви рамене и каза, че обичала литературата). Стане ли разговорът твърде личен, гледа да го отклони към мен. Най-често пита за Сами, по-точно го интересува как смятам да изпълня обещанието си. Тъй като и аз нямам представа как ще стане, разговорът никога не завършва удовлетворително. Аз усуквам, той иска ясни отговори. Аз гледам да се измъкна, той е настоятелен. Най-сетне се ядосвам и той млъква.

— Та, кажи ми отново как, според теб, ще стане — казва той една нощ, след като цял час сме го предъвквали. — Не знаеш кои са и какви са, но знаеш, че разполагат с тежка артилерия. Не знаеш къде са отвели брат ти, но тръгваш да го спасяваш. Пристигаш там и не знаеш какво да правиш, но…

— Това за какво го казваш? — питам аз. — За да ми помогнеш, или за да се почувствам глупаво?

Седнали сме на голям пухкав килим пред камината. Пушката му от едната страна, моя Люгер — от другата, а ние с него — между оръжията.

Той вдига ръце, все едно се предава.

— Просто исках да разбера идеята ти.

— Тръгвам от Лагера на смъртта и разплитам нишката — казвам аз за хиляден път. Вече знам защо дъвчем едно и също, но е толкова дебелоглав, че всяка съпротива е безсмислена. Разбира се и той може да каже за мен същото. Колкото до плана ми, той е по-скоро мъглява цел с елементи на планиране.

— А ако не откриеш следа? — пита той.

— Ще търся, докато открия.

Той кимва, което означава: ти да не мислиш, че като кимнах, съм съгласен? Кимнах, защото си тъпа. И да не ми се правиш на важна, ясно ли е?

Така че казвам:

— Изобщо не съм тъпа. И ти щеше да направиш същото за Вал.

Хващам го неподготвен. Той обгръща краката си с ръце, опира брадичка в коленете си и се заглежда в огъня.

— Мислиш, че Сами е мъртъв — казвам аз на безупречния му профил. — И че си губя времето.

— Как бих могъл да знам това, Каси?

— Не казвам, че знаеш. Казвам, че така мислиш.

— Има ли значение какво мисля аз?

— Не, затова млъкни.

— Но аз нищо не съм казал, Ти каза, че…

— Абе, ти ще млъкнеш ли?

— Че аз мълча.

— Просто спри.

— Добре, спирам.

— Но не спираш!

Той понечва да каже нещо, но се сеща и стиска уста така силно, че чувам щракването на зъбите му.

— Гладна съм — казвам аз.

— Ще ти донеса нещо.

— Нещо да съм искала?

Ще ми се да го фрасна в красивата уста. Странно. Май съм изперкала.

— Мога и сама да се грижа за себе си, Ивън. Не съм тук, за да осмислям живота ти. Ако имаш такъв проблем, решавай си го.

— Искам да ти помогна — казва той и за пръв път виждам истински гняв в иначе добродушните му очи на сладко малко кученце. — Защо заедно да не спасим Сам?

Въпросът му ме преследва в кухнята. Виси над главата ми като облак, докато ядно шляпвам парче еленско върху къшей домашен хляб. Ивън трябва го е пекъл в пещта на двора. Като истински скаут, какъвто всъщност е.

Следва ме и на връщане в стаята, където се тръшвам в едно кресло точна зад главата му. Иска ми се да го сритам право в широките плещи. На масата до мен има книга, озаглавена „Отчаяна любов“. Съдейки по корицата, би трябвало да се казва „Много съм як, а?“

Това е големият ми проблем. Това е! Преди Пришествието момчета като Ивън Уокър дори нямаше да ме погледнат, камо ли да ми мият косата или да ходят на лов за дивеч заради мен. Или нежно да ме държат в обятията си, като този зализан тип с плочки на корема и колосални бицепси от корицата на романчето. Никой не се е взирал в очите ми, нито пък е повдигал брадичката ми, за да поднесе устните ми към неговите. Бях част от пейзажа, „просто приятелка“, или — което е още по-зле — приятелка на някоя „просто приятелка“; „една, с която съм седял по геометрия, но не й помня името“. По-добре да ме беше открил някой позастарял колекционер на герои от „Междузвездни войни“.

— Е? — питам аз зад гърба му. — Ще си мълчим ли?

Вдига и спуска рамене. С иронична усмивки и театрален жест: „Женска работа.“

— Трябвало е да питам. Ясно — казва той. — А аз мислех, че се разбира от само себе си.

— Кое?

Той се завърта на място, за да ме вижда. Аз на дивана, той на пода, с лице, вдигнато към мен.

— Дали мога да дойда с теб.

— Моля? Дори не е ставало дума за това! И от къде на къде ще идваш, след като мислиш, че не е жив!

— Просто искам ти да си жива, Каси.

Това вече е върха!

Замерям го с еленското месо. Чинията прелита край бузата му и преди още да мигна, той е върху мен. Блъска ме с ръце. В очите му блестят сълзи.

— Не си център на света — казва той през зъби. — Дванайсетгодишната ми сестра умря в ръцете ми. Удави се в собствената си кръв. И не можах да направя нищо. Държиш се, сякаш най-голямата катастрофа в историята на човечеството започва и свършва с теб. Гади ми се от това! Не си единствената на този свят, загубила всичко. Нито пък пътя, който си избрала, е непременно правилен. Ти имаш своето обещание пред Сами, а аз имам теб.

Той спира. Усеща, че е стигнал твърде далеч.

— Ти не ме „имаш“, Ивън — казвам аз.

— Знаеш какво искам да кажа. — Гледа ме втренчено и едва издържам на погледа му. — Не мога да те спра. Но и не искам да те пусна сама.

— Сама е най-добре. Ти го знаеш. Жива съм точно, защото бях сама — казвам аз и забивам пръст в пулсиращия му гръден кош.

Той се дърпа, а аз се боря с инстинкта да се приближа. Кой знае защо, искам да сме близо.

— Точно обратното — казва той. — Ако не бях аз, две минути по-късно щеше да си буца лед.

Аз избухвам. Не издържам. Най-лошото нещо в най-лошия момент.

— Майната ти! — крещя. — Не ми трябваш! Никой не ми трябва! Ако ми потрябва някой за превръзки, миене на коса и печене на хлебчета, ще ти кажа!

След два неуспешни опита се изправям на крака. Време е за фучащата част от спора да напусне демонстративно стаята. Насред стълбите спирам, уж, за да си поема дъх. Но той не идва и се качвам догоре, след което отивам в спалнята си.

Впрочем, не в спалнята си. В спалнята на Вал. Аз нямам спалня. И надали ще имам повече.

А, не! Стига самосъжаления. Не съм център на света. И стига с тази вина. Аз ли накарах Сами да се качи в онзи автобус? И като съм започнала — стига с този рев. Ивън, като плаче за Вал, ще я върне ли?

„Имам теб.“ Но ние сме само двама, Ивън. А и двеста да бяхме, все едно. Нима можем да се преборим с Другите? Ами аз? За какво тренирам? За да умра добре тренирана? Не е ли все едно?

Первам мечока и с гневно ръмжене го помитам от трона му върху възглавницата. Какво ме зяпаш? Майната ти!

Той се килва настрана с вдигната лапа, сякаш иска да зададе въпрос.

Зад мен вратата изскърцва.

— Махай се! — казвам аз, без да се обръщам.

Още едно „скръъъъц“. Щракане. И тишина.

— Ивън, пред вратата ли си?

Пауза.

— Да.

И да каже нещо, не чувам. Свила съм се от студ и зъзна. Стаичката е като хладилник. Коляното адски ме боли, но хапя устни и упорито стоя права, с гръб към вратата.

— Още ли си там? — питам аз, след като не издържам повече.

— Тръгнеш ли, ще дойда и аз. Няма как да ме спреш. Как ще ме спреш, а?

Свивам рамене безпомощно. Едва се сдържам да не заплача.

— Като те гръмна, да речем.

— Като онзи войник с разпятието?

Изстивам. Обръщам се светкавично и отварям вратата със замах. Той трепва, но не мръдва.

— Откъде знаеш за него? — Има само един начин, по който би могъл да разбере. — Чел си дневника ми.

— Не знаех, че ще оживееш.

— Съжалявам, че съм те разочаровала.

— Просто исках да разбера какво…

— Имаш късмет, че пистолетът ми остана долу. Иначе да съм те съм застреляла. Толкова ми е гадно, като знам, че си чел какво съм писала. Докъде стигна?

Той свежда поглед. По бузите му плъзва руменина.

— Изчел си всичко, нали? — Ужас. Чувствам се омерзена и засрамена. Десет пъти по-зле, отколкото като се събудих в леглото на Вал и разбрах, че ме е видял съблечена. Онова е било само тялото ми. А това — душата ми.

Блъскам го в корема. Нищо, дори не трепва. Все едно удрям бетонна плоча.

— Боже, какъв срам. Аз да седя, да лъжа за Бен Периш и ти да слушаш, все едно че не знаеш нищо!

Той мушва ръце в джобовете си и забива очи в пода. Като дете, счупило някоя ценна ваза.

— Аз откъде да знам, че му придаваш такова значение.

— Не си знаел? — Клатя глава. Що за човек е той? Изтръпвам. Тук нещо дълбоко не е наред. Сигурно защото е загубил цялото си семейство, приятелката си — или годеницата, знам ли, и месеци наред е живял сам, въобразявайки си, че като не прави нищо, върши нещо. Или просто се бе затворил в себе си като пашкул в тази забравена от Бога ферма в Охайо, и повечето от ужасите му се бяха разминали? Или се беше родил такъв? Кой знае, но за да си толкова спокоен, уравновесен и хладнокръвен, трябва да си или луд, или страшно готин.

— Защо го застреля? — пита той тихо. — Войника в магазина.

— Знаеш защо — казвам аз. Всеки момент ще избухна в сълзи.

Той кима.

— Заради Сами.

Сега вече съм истински объркана.

— Няма нищо общо със Сами.

Той вдига очи към мен.

— Сами е подал ръка на войника. Качил се е в автобуса. Повярвал е. А ти, въпреки че те спасих, не ми вярваш.

Той грабва ръката ми. Стиска я.

— Чуй ме, Каси. Аз не съм Войника с разпятието. Не съм Вош. Аз съм като теб. Уплашен, ядосан, объркан… и нямам представа какво да правя. Но знам правилото: или — или. Или си човек, или хлебарка. Не си хлебарка, нали? Ако беше, нямаше да се изправиш срещу снайпериста на магистралата.

— О, Боже — тихо казвам аз. — Казах го само преносно.

— Не сме хлебарки. Еднодневки сме. Един ден — и край. Което няма нищо общо с Другите. Винаги е било така. Идваме и си отиваме, и не е важно колко стоим, а как използваме времето си.

— Дрънкаш глупости, знаеш ли? — Чувствам как се накланям към него и цялата ми войнственост е изчезнала. Не мога да разбера той отблъсква ли ме, придържа ли ме…

— Еднодневка такава! — прошушва той.

И ме целува.

Притиска ръката ми до гърдите си. Другата му ръка се плъзга по шията ми, нежна като перце. Чувствам как някаква тръпка пробягва по гърба ми и продължава към краката, които едва ме държат изправена. Чувствам как сърцето му блъска в дланта ми, усещам дъха му и драскането на наболата му брада. Като шкурка е след кадифената мекота на устните му. Двамата се гледаме. Дърпам се, за да кажа:

— Не ме целувай.

Той ме вдига в прегръдките си. Струва ми се, че полетът ми нагоре няма край, както когато бях малка и татко ме хвърляше във въздуха. Сякаш летя до края на галактиката.

Той ме слага в леглото. Миг преди да ме целуне, му казвам:

— Пробвай да ме целунеш пак и ще те сритам в топките.

Ръцете му са невероятно меки, сякаш ме гали облаче.

— Няма да те пусна… — търси точната дума — да отлетиш от мен, Каси Съливан.

Духа свещта.

Сега чувствам целувката му по-силно — в мрака на стаята, в която сестра му бе угаснала. В тишината на къщата, където се бе простил с близките си. В тишината на света, където си бяхме взели сбогом с живота, такъв, какъвто го познавахме. Той вкусва сълзите ми още преди да съм ги усетила. Изпива ги с целувките си.

— Не аз те спасих — шепне той, като гъделичка с устни миглите ми. — Ти ме спаси.

Повтаря го отново и отново, докато не заспим, притиснати един в друг. Гласът му в ухото ми, сълзите ми върху устните му.

— Ти ме спаси.

V. Зърното от плявата

37.

Каси, през зацапания прозорец, смалява се.

Каси, на пътя, държи Мечо.

Вдигна лапата му, за да ми помаха за довиждане.

Довиждане, Сами.

Довиждане, Мечо.

Прахта на пътя; извира от големите черни гуми на автобуса, а Каси се смалява в кафявата вихрушка.

Довиждане, Каси.

Каси и Мечо стават все по-малки и по-малки. Твърдостта на стъклото под пръстчетата му.

Довиждане, Каси. Довиждане, Мечо.

Докато прахта ги погълне и той остане сам в претъпкания автобус. Без Мама, без Тати, без Каси… и май не трябваше да оставя Мечо, защото Мечо бе с него откак свят светува. Но с него бяха и Мама, и Нан-Нан, и Дядо, и останалите. Децата от групата на госпожа Наймън и госпожа Наймън, и Маевски, и добрата лелка с ягодовите близалки на касата в супермаркета. Винаги имаше близалки. Както го имаше и Мечо. А сега ги нямаше. Всички, които бяха там, ги нямаше и Каси каза, че няма да се върнат.

Никога.

Той отлепя ръка, но стъклото помни. Пази спомен от ръката му. Не като снимка, а по-скоро като размита сянка. Както когато той се помъчи да си спомни лицето на майка си.

Освен Татко и Каси, всички лица, които е виждал, откакто знае какво е лице, са избледнели. Всички лица сега са нови. Лица на чужди хора.

Един войник върви по пътеката към него. Свалил е черната маска. Лицето му е кръгло, носът му е малък и осеян с лунички. Не изглежда много по-възрастен от Каси. Раздава пликчета с гумени бонбони и кутийки с плодови сокове. Мръсни пръстчета се пресягат и сграбчват лакомствата. Някои от децата не са яли с дни. За някои войниците са първите възрастни, които виждат след смъртта на родителите си. Някои деца, най-кротките, са открити в покрайнините на града, скитащи сред купчините от почернели, полуизгорели тела. Сега се взират във всичко и във всички, като че ли всичко и всички са неща, които никога досега не са виждали. Други, като Сами, са взети от бежански лагери или малки групи оцелели, дирещи спасение. Дрешките им не са така опърпани, лицата им — не толкова изпосталели, а очите — не така празни като тези на другите — кротките — скиталите сред купчините от трупове.

Войникът стига до най-задния ред. На ръкава си има бяла лента с голям червен кръст.

— Искаш ли да хапнеш? — пита го.

Кутийка плодов сок и гумени бонбони с формата на динозаври. Сокът е студен. Студен. Не е пил студена напитка цяла вечност.

Войникът се намества на седалката до него и опъва дългите си крака на пътеката. Сами мушва тънката пластмасова сламка в кутията със сок и смуче, загледан в неподвижната фигурка на едно момиче, сгушено на отсрещната седалка. Късите й панталонки са скъсани, розовото й горнище е оплескано със сажди, а обувките — вкоравени от засъхнала кал. Тя се усмихва насън. Сигурно сънува нещо хубаво.

— Познаваш ли я? — пита го войникът.

Сами поклаща глава. Не е била в бежанския лагер с него.

— Защо си с този червен кръст?

— Санитар съм. Помагам на болни хора.

— Защо си свали маската?

— Вече не ми трябва — казва санитарят и лапва шепа гумени бонбони.

— Защо не ти трябва?

— Чумата остана зад нас. — Войникът посочва с палец задното стъкло, зад което във вихрушката от прах се стопи Каси, стискайки в ръка Мечо.

— Но татко каза, че заразата е навсякъде.

Войникът клати глава.

— Не и там, където отиваме — казва.

— Къде отиваме?

— „Кемп Хейвън“.

През шума от двигателя и вятъра в отворените прозорци името прозвучава като „Рай Земен“.

— Къде? — пита Сами.

— Абе, ще ти хареса. — Войникът потупва крака си. — Всичко е подготвено.

— За мен?

— За всички.

Каси на пътя, държи лапичката на Мечо, за да помаха за довиждане.

— Тогава защо не взехте всички?

— Ще ги вземем.

— Кога?

— Веднага след като настаним вас. — Войникът поглежда към момиченцето. Става, съблича зелената си куртка и внимателно го завива с нея.

— Вие сте най-важни — казва войникът и момчешкото му лице става сериозно. — Вие сте бъдещето.

Тесният прашен път се превръща в по-широк и павиран път, после автобусите излизат на още по-широк път. Двигателите им изръмжават с гърлен рев и те политат към слънцето по магистрала, разчистена от отломки и изоставени коли. Развалините са избутани встрани, за да са отвори път за конвоите от автобуси с деца.

Санитарят с луничавия нос минава за втори път по пътеката, като сега раздава бутилки с вода и подканва прозорците да се затворят, защото има настинали деца, а някои се плашат от вятъра, който сега реве с пълна сила, като чудовище. В автобуса скоро става топло и задушно и на децата им се приспива.

Но Сам е дал Мечо на Каси, за да не е сама, а никога не е спал без Мечо — ама никога. Поне, откакто се появи Мечо. Спи му се, но без Мечо закъде? Колкото повече се опитва да го забрави, толкова повече си го спомня и толкова повече му липсва. А колкото повече му липсва, толкова повече съжалява, че го е оставил там.

Войникът му подава бутилка с вода. Вижда, че нещо не е наред, макар Сами да се усмихва, все едно че изобщо не му липсва някакъв си мечок. Войникът отново се разполага на седалката, пита го как се казва и се представя като Паркър.

— Колко още има? — пита Сами. Скоро ще се стъмни, а от тъмното по-лошо няма. Никой нищо не му е казал, но той знае, че като пристигнат ще е вече съвсем тъмно. Никой няма да го пита дали иска, или не, просто ще е така, както стана и с всичко напоследък, все едно дали ти харесва, или не. Както телевизорът примигна и угасна, като колите, които спряха и самолетите, които заваляха. И като Чумата — „Досадните мравки“, както й викаха Каси и Тати — и като мама, увита в кървав чаршаф.

При пристигането на Другите татко му каза, че светът вече е друг и нищо вече няма да е постарому, че те могат да го разходят с кораба си и дори да го вземат на вълнуващо пътешествие из космоса. И Сами с нетърпение чакаше да види кораба отвътре, а после да полети като Люк Скайуокър с неговия „Старфайтър“. Всяка вечер му се струваше като Бъдни вечер. Ще се събуди сутринта и ще види стаята си, отрупана с прекрасни подаръци от Другите.

Но Другите не донесоха друго, освен смъртта.

Те не бяха дошли да дават. Те бяха дошли да взимат. Всичко.

Кога щяха да спрат? Изглежда никога. Нямаше да спрат, докато не опустошат всичко, докато целият свят не заприлича на Сами — празен и обезмечен.

И той пита войника:

— Далеч ли е?

— Не, съвсем близо — отговаря войникът, по име Паркър. — Искаш ли да стоя тук при теб?

— Не ме е страх — казва Сами. „Сега трябва да си смел“, му каза Каси в деня, в който почина майка му. В който видя празното легло и без да пита разбра, че е изчезнала като Нан-Нан и всички останали — тези, които познаваше, и тези, които не познаваше. Тези, които трупаха на купчини и изгаряха в края на града.

— Няма от какво да те е страх — казва войникът. — В пълна безопасност си.

Същото каза и Татко една нощ, след като вече нямаха ток, а той беше обковал прозорците и барикадирал вратите, защото по улиците скитаха лоши с пушки и безчинстваха.

„В пълна безопасност сте.“

След като Мама се разболя и татко надяна бели хартиени маски на лицата им — неговото и на Каси.

„За всеки случай, Сам. Така е съвсем сигурно.“

— Да знаеш, „Кемп Хейвън“ ще ти хареса много — казва войникът. — Като го видиш, ще ахнеш. Направили сме го само за деца.

— А те няма ли да ни открият и там?

Паркър се усмихва.

— Е, това не знам. Но определено е най-безопасното място в Северна Америка засега. Има и невидимо силово поле, в случай че „посетителите“ станат твърде настоятелни.

— Но силовите полета са измислени.

— Така казвахме доскоро и за извънземните.

— Ти виждал ли си извънземен, Паркър?

— Още не. Никой, поне никой от моя взвод, не ги е виждал. — Той се усмихва, мъжествено като истински войник, и сърцето на Сами затупква учестено. Кога ще порасне, та да стане и той войник? Като Паркър!

— Знам ли — казва Паркър. — Може и да изглеждат точно като нас. Може в момента да разговаряш с извънземен. — Усмихва се, този път различно. Подигравателно.

Войникът се изправя и Сами посяга към ръката му. Не иска Паркър да си тръгне.

— „Рай Земен“ наистина ли има силово поле?

— Да. И наблюдателни кули със стражи, и непрекъснато видеонаблюдение, и седемметрова ограда, отгоре с бодлива тел, и зли кучета пазачи, способни да надушат извънземен от километри.

Сами бърчи нос.

— Това много не прилича на Рай! Прилича ми на затвор!

— С тази разлика, че в затвора лошите са вътре, а ние ги държим отвън.

38.

Нощ.

Горе звезди, светли и студени и тъмният път под тях, и бръмченето на колелата по тъмния път под студените звезди. Фарове, пронизващи гъстата тъма. Полюшването на автобуса и застоялият топъл въздух.

Момичето от другата страна на пътеката се е събудило, тъмната й коса е сплъстена и заметната на една страна, бузите й са кухи, а кожата — плътно опъната по черепа, което прави очите й да изглеждат огромни, като на сова.

Сами колебливо й се усмихва. Тя не отвръща на усмивката му. Очите й са вперени в шишето с вода, подпряно на крака му. Той й го подава.

— Искаш ли?

Една малка кокалеста ръка се стрелва в пространството между тях, дръпва бутилката, момичето изпива водата на четири едри глътки и мята празната бутилка на седалката до нея.

— Те имат още вода, ако си още жадна — казва Сами.

Момичето не казва нищо. Взира се в него, без да мига.

— Имат и гумени бонбони, ако си гладна.

Тя само го гледа, не говори. С немигащи очи и крака, свити под зелената куртка на Паркър.

— Аз съм Сам. Казвам се Сам, но всички ми викат Сами. Освен Каси. Каси ми казва Самс. А ти как се казваш?

Момичето се мъчи да надвие бръмченето на колелата и воя на двигателя.

— Меган.

Тънките й пръстчета стискат грубия плат на войнишката куртка.

— Това откъде дойде? — чуди се тя на глас. Гласът й едва се чува от дрънченето и ръмженето на автобуса. Сами става и се намества на празната седалка до нея. Тя се стряска и дръпва краката си.

— От Паркър — казва й Сами. — Ей тоя до шофьора. Той е санитар. Човек, който се грижи за болни хора. Много е добър.

Слабичкото момиче на име Меган клати глава.

— Аз не съм болна.

Очите й са потънали в тъмни кръгове, устните й са напукани и се белят, косата й е сплъстена и пълна със заплетени клечки и листа. Челото й е лъскаво, бузите — зачервени.

— Къде отиваме? — иска да разбера тя.

— В „Рай Земен.“

— Какво…?

— Това е военна база — казва Сами. — И то не каква да е. А най-голямата, най-добрата, най-сигурната в целия свят. Има дори силово поле!

В автобуса е топло и задушно, но Меган продължава да трепери. Сами намества куртката на Паркър около брадичката й. Тя се взира в лицето му със своите огромни, бухалски очи.

— Коя е Каси?

— Сестра ми. И тя ще дойде. Войниците ще я доведат. И нея, и татко, и всички останали.

— Искаш да кажеш, че е жива?

Сами кима, озадачен. Защо да не е жива?

— Баща ти и сестра ти са живи? — Долната й устна трепери. Една сълза си проправя път през саждите по лицето й. Сажди от дима на кладите от догарящи тела.

Без да се замисля, Сами я улавя за ръка. Както Каси го държеше за ръка в нощта, когато му разказа за това какво са направили Другите.

Това беше първата им нощ в бежанския лагер. Страшните размери на онова, което бе станало през последните няколко месеца, не му бяха ясни до онази нощ, в която угасиха лампите и той се сви на клъбце при кака си. Всичко се бе случило така бързо — от деня, в който угасна тока, до деня, в който баща му уви Мама в чаршаф и пристигнаха в лагера. Все си мислеше, че един ден ще се прибере вкъщи и всичко ще е като преди. Мама няма да е там. Той не беше бебе и знаеше, че мама няма да се върне, но не беше разбрал, че връщане назад няма, че станалото бе завинаги.

До онази нощ. Нощта, в която Каси го улови за ръка и каза, че мама е само една от милиардите. Че почти всички на Земята са мъртви. Че те никога няма да се върнат у дома. Че никога няма да ходят на училище. Че всичките му приятели са мъртви.

— Не е честно — тихо казва Меган в тъмния автобус. — Не е честно. — Взира се в Сами. — Цялото ми семейство е мъртво, а ти все още имаш баща и сестра! Не е честно.

Паркър отново е в движение. Спира на всеки ред, тихо казва нещо и докосва челата на децата. Като ги докосне, в тъмното светва лампичка. Понякога свети зелено. Понякога — червено. Като угасне лампичката, Паркър бележи ръцете на децата с печат. Червена светлина — червен печат. Зелена — зелен печат.

— Малкият ми брат беше като теб — казва Меган на Сами. Звучи като обвинение: „Защо ти си жив, а той не е?“

— Как се казваше? — пита Сами.

— Все едно. Какво те интересува името му?

Иска му се Каси да беше тук. Каси щеше да успокои Меган. Тя винаги знае какво да каже.

— Казваше се Майкъл. Майкъл Джоузеф. Беше на шест и никому нищо не бе направил. Това стига ли ти? Доволен ли си? Името на брат ми беше Майкъл Джоузеф. Искаш ли да знаеш и имената на останалите?

Поглежда през рамото на Сами към Паркър, който е спрял до техния ред.

— Здравей, сънливке — казва санитарят на Меган.

— Тя е зле, Паркър — му казва Сами. — Направи нещо, за да е по-добре.

— Скоро всички ще сте по-добре — казва Паркър с усмивка.

— Нищо ми няма — казва Меган и се тресе като лист под зелената куртка на Паркър.

— Знам, че ти няма — кимва той и широко се усмихва. — Но дай за всеки случай да ти премеря температурата. Става ли?

Държи малък сребрист диск с големината на монета.

— Ако е над 37 градуса, ще светне зелено. — Той се пресяга през Сами и притиска диска към челото на Меган. Светва зелено. — Мда-а… — казва Паркър. — Дай да проверим и теб, Сам.

Металът, опрян о челото му, е топъл. За миг-два лицето на Паркър се облива в червена светлина. Паркър поставя печат върху ръката на Меган върху опакото на дланта. Мокрото зелено мастило проблясва в сумрака. Печатът представлява усмихнато личице. Следва червено усмихнато личице за Сами.

— Като пристигнем, ще чакаш да те извикат — казва Паркър на Меган. — Зелените отиват право в болницата.

— Аз не съм болна! — дрезгаво кряска Меган. Гласът й е хриплив. Тя се сгъва на две, кашля и Сами инстинктивно се отдръпва. Паркър го потупва по рамото.

— Настинка, Сам — шепнешком казва той. — Ще се оправи.

— Няма да ходя в болница — казва Меган на Сами, след като Паркър се връща при шофьора. Яростно трие опакото на дланта си в якето и размазва мастилото. Усмихнатото лице се превръща в зелено петно.

— Иди — казва Сами. — Не искаш ли да си по-добре?

Тя клати глава рязко. Нищо не е разбрал.

— В болниците не се оправяш. Там си, за да умреш.

След като майка му се разболя, той попита Татко: „Няма ли да закараме Мама в болница?“ А баща му каза, че там може и да е по-зле. Много болни накуп, малко лекари, а и с какво биха могли да й помогнат лекарите? Каси му каза, че болницата не работи — като телевизора, лампите, колите и всичко останало.

— Значи всичко се развали, а Каси? — попита той. — Всичко!

— Не всичко, Самс — му отвърна тя.

Хвана ръката му и я опря в гърдите му. Сърцето му яростно блъскаше о разтворената му длан.

— Виж — каза тя. — Здраво е.

39.

Майка му се появява само в смътни промеждутъци, в сивата зона между пробуждането и съня. Страни от сънищата му, сякаш знае, че сънищата не са истински, но когато ги сънуваш, изглеждат съвсем истински. Обича го твърде много, за да го безпокои.

Понякога успява да види лицето й, но повечето пъти не може. Само контур, малко по-тъмен от сивото зад клепачите му. Може да я подуши и да докосне косата й, да усети как кичурите се плъзгат между пръстите му. Ако се опита да види лицето й, тя се стопява в мрака. А ако се опита да я задържи, се изплъзва като кичурите между пръстите му.

Бръмченето на колелата по тъмния път. Топлият застоял въздух и полюшването на автобуса под студените звезди. Колко още има до „Рай Земен“? Сякаш откак свят светува са на този тъмен път под студените звезди. Той чака майка си да се появи в промеждутъка на нищото, със затворени клепачи, а Меган го гледа с нейните големи, кръгли като на бухал очи.

Той заспива, чакайки.

Все още е заспал, когато трите училищни автобуса се появяват пред портала на „Кемп Хейвън“. Горе в наблюдателната кула часовоят натиска един бутон, електронната ключалка щраква и вратите с плъзгане се отварят. Автобусите влизат, вратите се плъзгат обратно и се затварят.

Той се събужда, едва когато автобусите най-сетне спрат с последно, сърдито изсвистяване на спирачките си. Двама войници тръгват по пътеката и будят децата, които все още спят. Войниците са тежковъоръжени, но се усмихват и гласовете им са кротки. „Всичко е наред. Време е за ставане. В пълна безопасност сте.“

Сами се надига, присвивайки очи от внезапната светлина, нахлуваща през прозорците, и поглежда навън. Спрели са пред голям самолетен хангар. Големите му врати са затворени и не се вижда какво има вътре. Странно, но е спокоен. Не се плаши, че е на непознато място без Тати, Каси или Мечо. Ярката светлина значи: тук извънземните не са успели да спрат тока. Което пък значи, че Паркър е казал истината: лагерът има силово поле. Няма как иначе да е. Не им пука, че ще ги открият.

В пълна безопасност са.

Усеща дъха на Меган в ухото си и се обръща да я погледне. Очите й са огромни под блясъка на прожекторите. Сграбчва ръката му.

— Не ме изоставяй — моли тя.

Един едър мъж се качва в автобуса. Застава до шофьора, разкрачен, с ръце на кръста. Има широко, месесто лице и много малки очи.

— Добро утро, момчета и момичета и добре дошли в „Кемп Хейвън“! Името ми е майор Боб. Знам, че сте уморени и гладни и може би малко уплашени… Я да видя, има ли малко уплашени? Да вдигнат ръка.

Не се вдига нито една ръка. Двайсет и шест чифта очи се взират безизразно в него. Майор Боб се ухилва. Зъбите му са дребни, като очите му.

— Изключително. И знаете ли? Няма от какво да ви е страх. Нашият лагер е най-сигурното място в света. Казвам го сериозно. В пълна безопасност сте. — Той се обръща към един от усмихнатите войници, който му подава една папка. — Тук в „Кемп Хейвън“ има две правила. Правило номер едно: Помни си цвета! Я да видя кой какъв цвят е! — Двайсет и пет юмрука литват във въздуха. Двайсет и шестият, на Меган, остава в скута й. — Червените: след няколко минути ще ви заведем в Хангар номер едно за обработка. Зелените, останете по места, с вас имаме малко повече работа.

— Няма да ида — шепне Меган в ухото на Сами.

— Правило номер две! — бумти майор Боб. — Правило две се състои от две думи: „Слушай и изпълнявай!“ Помни се лесно, нали? Правило две, думи — две. Слушайте ръководителя на групата. И изпълнявайте всяка негова заповед. Не питайте и не възразявайте. Той е — и всички сме — тук с една-единствена цел: да ви пазим. А няма как да го направим, ако не слушате и не изпълнявате всички заповеди — моментално и без въпроси. — Той подава папката на усмихнатия войник, плясва дундестите си ръце и казва: — Въпроси?

— Току-що ни каза „без въпроси!“ — прошушва Меган. — А сега пита за въпроси.

— Изключително! — изревава майор Боб. — Отивайте да ви обработват! Червени, вашият групов ръководител е ефрейтор Паркър. Никакво тичане, бутане или блъскане. И всеки да си покаже печата на изхода. Хайде, давайте. Колкото по-бързо ви обработят, толкова по-скоро ще си легнете, а после ще закусите. Храната не е кой знае какво, но поне е в изобилие.

Той изтрополява надолу по стълбите. Автобусът се олюлява от стъпките му. Сами понечва да се изправи, но Меган го дърпа пак на мястото му.

— Не ме изоставяй — казва тя.

— Но аз съм червен — протестира Сами. Жал му е за Меган, но и иска да тръгне. Този автобус му дойде до гуша. А и колкото по-бързо го опразнят, толкова по-скоро ще се върне за Каси и Тати.

— Няма страшно, Меган — мъчи се да я утеши той. — Нали чу Паркър. Всички ще сме добре.

Нарежда се зад останалите червени. Паркър стои при най-долното стъпало и проверява печатите. Шофьорът извиква: „Хей!“ и Сами се извръща. Вижда Меган на изхода: блъска се като пеперуда в гърдите на Паркър, пищи и размахва кокалестите си ръце във въздуха.

— Пусни ме!

Шофьорът я повлича назад по стълбите, като здраво я стиска през кръста с едната си ръка.

— Сами — крещи Меган. — Сами, не ме оставяй! Не им давай да…

Вратата на автобуса хлопва и заглушава виковете й.

Сами вдига поглед към Паркър, който успокоително го потупва по рамото.

— Не се тревожи, Сам — кротко му казва той. — Хайде.

Докато върви към хангара, Сами чува писъците й през жълтата метална кожа на автобуса, през гърления рев на двигателя и през свистенето на освобождаващите се спирачки. Пищи, сякаш умира или я изтезават. В този момент влиза през една странична врата в хангара и не я чува повече.

До вратата стои войник. Подава на Сами карта с номер: четиридесет и девет.

— Иди в най-близкия червен кръг — му казва войникът. — Седни. И изчакай, докато си чуеш номера.

— Трябва да отскоча до болницата — казва Паркър. — Стой си на мястото и помни, че всичко е наред. Тук никой не може да ти направи нищо. — Той разрошва косата на Сами, обещава му да се видят скоро и му прави „бум“ с юмрук на тръгване.

За разочарование на Сами в огромния хангар няма самолети. Никога не е виждал изтребител отблизо, въпреки че е пилотирал хиляди пъти след Пришествието. Докато майка му береше душа в хола, той беше в кабината на един „Фолкън“ и със свръхзвукова скорост пореше най-горните атмосферни слоеве, устремен към кораба на извънземните. Разбира се, сивият корпус беше настръхнал от стрелкови куполи и лъчеви оръдия, а силовото му поле сатанински тлееше в болнаво зелено, но в него имаше пролука. Само сантиметри по-широка от самолета. Но ако се прицелеше добре… А трябваше, защото цялата му ескадрила беше унищожена, той бе останал с една-единствена ракета и нямаше друг, освен него, който да защити Земята от извънземната орда. Никой, освен Сами „Пепелянката“ Съливан.

На пода са очертани три големи червени кръга. Сам отива при останалите тринайсет деца в най-близкия до вратата кръг и сяда. Ужасените писъци на Меган още са в главата му. Огромните й очи, блесналата й от пот кожа и зловонният й дъх. Каси му каза, че „Досадните мравки“ вече са отминали, тъй като са унищожили всички — без него, Тати и Каси, както и останалите от Лагера. Те имали имунитет, каза Каси.

Но ако Каси не беше права? Може някои да умираха от болестта по-бавно. Може Меган да умираше именно сега.

Както бе възможно Другите да са пратили втора болест, по-лоша от „Досадните мравки“, която да изтреби всички оцелели след първата.

Той отпъжда мисълта. След смъртта на майка му отпъждането на лоши мисли му се отдава все по-добре и по-добре.

В трите кръга са се събрали над сто деца, но хангарът е много тих. Момчето до Сами е така изтощено, че ляга, свива се на кълбо върху студения бетон и заспива. Момчето е по-голямо от Сами, може би десет- или единайсетгодишно, и спи, мушнало палец между устните си.

Чува се звънец, след което от високоговорителя се разнася женски глас. Първо на английски, после на испански.

„МИЛИ ДЕЦА, ДОБРЕ ДОШЛИ В «КЕМП ХЕЙВЪН»! РАДВАМЕ СЕ, ЧЕ СТЕ ТУК! ЗНАЕМ, ЧЕ СТЕ УМОРЕНИ И ГЛАДНИ И ЧЕ НЯКОИ ОТ ВАС НЕ СЕ ЧУВСТВАТ ДОБРЕ, НО ВСИЧКО ЩЕ СЕ ОПРАВИ. СТОЙТЕ ПО МЕСТАТА СИ И ЧАКАЙТЕ ДА ЧУЕТЕ НОМЕРА СИ. В НИКАКЪВ СЛУЧАЙ НЕ НАПУСКАЙТЕ КРЪГА. НЕ ИСКАМЕ ДА ПОСТРАДА НИКОЙ ОТ ВАС. СТОЙТЕ ТИХО И КРОТКО И ПОМНЕТЕ, ЧЕ НИЕ СМЕ ТУК, ЗА ДА СЕ ГРИЖИМ ЗА ВАС! В ПЪЛНА БЕЗОПАСНОСТ СТЕ.“

Миг по-късно извикват първия номер. Детето се надига от червения кръг и един войник го отвежда до врата, боядисана в същия цвят, в дъното на хангара. Войникът взима картата с номера му и отваря вратата. Детето влиза само. Войникът затваря вратата и се връща на мястото си при един от червените кръгове. До всеки кръг има по двама войници, тежковъоръжени, но усмихнати. Всички войници се усмихват. Непрекъснато.

Едно след друго извикват децата по номера. Те излизат от своя кръг, прекосяват хангара и изчезват зад червената врата. Не се връщат.

Минава близо час, докато женският глас съобщи номера на Сами. Разсъмва се и слънчевата светлина нахлува през високите прозорци, изпълвайки хангара със златиста светлина. Сами е много уморен, зверски гладен и малко схванат от дългото седене, но скача на крака, като чува: „ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТ! МОЛЯ, ОТПРАВЕТЕ СЕ КЪМ ЧЕРВЕНАТА ВРАТА! НОМЕР ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТ!“ и в бързината почти се спъва в спящото момче до него.

От другата страна на вратата го чака една сестра. Ясно е, че е медицинска сестра, защото носи зелена престилка и обувки с меки подметки, като сестра Рейчъл от техния лекарски кабинет. Усмивката й е топла като на сестра Рейчъл. Хваща го за ръка и го отвежда в една малка стая. Вътре има кош, преливащ от мръсни дрехи и хартиени роби, закачени до една бяла завеса.

— Е, юначе, — казва сестрата. — От колко време не си се къпал?

Стреснатото му изражение я разсмива. Тя отмята бялата завеса. Отзад има душ.

— Всичко в коша. Да, и бельото. Обичаме децата, но не и въшките, кърлежите или каквото и да било с повече от два крака!

Въпреки протестите му сестрата настоява да го съблече собственоръчно. Той стои, скръстил ръце пред себе си, докато тя излива някакъв вонящ шампоан в косата му и го сапунисва от главата до петите.

— Жуми, за да не ти пари на очите — кротко го подсеща медицинската сестра.

Оставя го да се подсуши сам и му казва да облече някоя от хартиените роби.

— Излез през тази врата. — Тя посочва вратата в другия край на стаята.

Мантията му е голяма. Докато върви, краищата й се влекат по пода. В съседната стая го чака друга сестра. По-пълна от първата, по-възрастна и не толкова любезна. Кара го да стъпи на кантар, записва теглото му и му казва да се качи на масата за прегледи. Долепя до челото му малък метален диск — като тоя на Паркър в автобуса.

— Меря ти температурата — обяснява тя.

Той кимва.

— Знам. Паркър ми каза. Червено означава нормално.

— Червен си, добре — казва сестрата. Стиска китката му със студените си пръсти и му премерва пулса. Сами настръхва. Тънката мантия не държи никак топло, а и е малко притеснен. Не е приятно да си на преглед. Да не говорим за инжекциите, които съвсем не са му по вкуса. Сестрата сяда пред него и казва, че трябва да му зададе няколко въпроса. Трябва да слуша внимателно и да отговаря, колкото е възможно по-точно. Няма проблем, ако не знае отговора. Ясно?

Трите му имена? На колко години е? От кой град? Има ли братя или сестри? Живи ли са?

— Каси — казва Сами. — Каси е жива.

Сестрата записва името на Каси.

— На колко години е Каси?

— Каси е на шестнайсет. Те ще я приберат — казва Сами на медицинската сестра.

— Кои „те“?

— Войниците. Казаха, че нямало място, но щели се върнат и да ги вземат, нея и татко.

— Татко? Значи и баща ти е жив. А майка ти?

Сами поклаща глава. Прехапва долната си устна. Трепери като лист. Какъв студ! Сеща се за двете празни седалки в автобуса — едната, на която седеше Паркър и другата до Меган. И изведнъж изтърсва:

— Казаха, че няма места в рейса, а имаше. Татко и Каси можеха да дойдат. Защо не ги пуснаха войниците?

Сестрата отговаря:

— Защото ти си най-важен, Самуел.

— Но и те ще дойдат, нали?

— Сигурно.

Още въпроси. Как е починала майка му? Какво се е случило след това?

Химикалката на сестрата лети над страницата. Тя става и го потупва по голото коляно.

— Не се страхувай — казва му на тръгване. — В пълна безопасност си. — Гласът й му се струва неубедителен. Сякаш говори наизуст. — Стой мирен. След малко ще дойде лекарят.

Това „малко“ му се струва ужасно много. Той се увива с ръце в опит да се стопли. Очите му неспокойно бродят из малката стая. Мивка и шкаф. Столът на медицинската сестра. Табуретка на колелца в единия ъгъл и точно над нея — монтирана на тавана камера, чието лъскаво черно око е вторачено в масата за прегледи.

Сестрата се връща, следвана от лекаря. Д-р Пам е толкова висока и слаба, колко сестрата — ниска и закръглена. Сами изведнъж се успокоява. Нещо във високата лекарка му напомня за майка му. Сигурно заради това как говори с него — гледа го в очите и има топъл и нежен глас. Ръцете й са топли. Не е с ръкавици като медицинската сестра.

Прави това, което се очаква — познатите лекарски неща. Оглежда със светлина очите, ушите и гърлото му. Прислушва го със стетоскоп. Потрива го под брадичката, но не силно и тихо си тананика нещо.

— Лягай по гръб, Сам.

Стегнати пръсти натискат по корема му.

— Така боли ли?

Кара го да стане, да се наведе и да докосне стъпалата си, а тя шари с пръсти нагоре-надолу по гръбнака му.

— Добре, юнак. Хайде, скачай пак на масата.

Той бързо се мята на намачканата хартия, облекчен, че прегледът е почти завършил. Ще се размине без инжекции. Може да го боцнат по пръста, което също не е приятно, но поне няма да има инжекции.

— Подай ми ръката си.

Д-р Памела поставя в дланта му малка сива тръбичка, не по-голяма от оризово зърно.

— Знаеш ли какво е това? Казва се микрочип. Имал ли си някога домашен любимец, куче или котка?

Не. Баща му е алергичен. Но той винаги е искал кученце.

— Виж сега. Някои собственици слагат почти същото устройство на домашните си любимци, в случай че се загубят или избягат. Това тук е по-различно, но също излъчва сигнал, който можем да проследим.

Слагало се под кожата, обяснява лекарката и където и да е Сами, те ще го открият. В случай че стане нещо. Тук, в „Кемп Хейвън“, е съвсем безопасно, но само допреди няколко месеца мислехме, че и светът е в безопасност. Докато не дойдоха извънземните. Така че трябва да сме внимателни и да взимаме всички предпазни мерки…

След думата „подкожно“ той вече не чува нищо. Значи ще му инжектират това сиво зрънце? Страхът отново сковава сърцето му.

— Няма да боли — казва лекарката, усещайки притесненията му. — Малко упойка и два-три дни след това мястото леко ще те сърби.

Лекарката е много мила. Разбира колко мрази инжекциите и ако зависи от нея, няма да го измъчва. Но трябва. Тя му показва иглата за упойката. Съвсем малка, тънка като косъм. „Като ухапване от комар“, казва лекарката.

Щом е така… Колко комари са го хапали! Д-р Памела обещава, че няма и да усети слагането на сивото зрънце. След обезболяващата инжекция няма да чувства нищо.

Той лежи по корем, мушнал лице в сгъвката на лакътя си. В стаята е студено и мацването със спирт по врата му го кара да настръхне. Сестрата му казва да се отпусне.

— Колкото по се стягаш, по-зле.

Той се опитва да се мисли за нещо хубаво, нещо, което да го разсее от онова, което предстои. Вижда лицето на Каси в съзнанието си и е изненадан. Очаквал е да види лицето на майка си.

Каси се усмихва. Той също й се усмихва в свивката на лакътя си. Комарът, който сигурно е с размер на птица, здравата го клъвва по врата. Той не помръдва, само леко изскимтява в лакътя си. След по-малко от минута всичко приключва.

Номер четиридесет и девет е маркиран.

40.

След като превързва мястото, лекарката отбелязва нещо в картона на Сами, подава го на медицинската сестра и му казва, че остава само още един тест.

Той отива с нея в съседната стая. Тя е много по-малка от залата за прегледи. Не по-голяма от килер. В средата на стаята има стол, подобен на този, който Сами е виждал при зъболекаря — тесен и висок, с тънки подлакътници.

Лекарката му казва да седне.

— Отпусни се напълно… главата назад… точно така. Спокойно.

Бзззз. Облегалката на стола се накланя, предницата се вдига и вече е почти легнал. Вижда лицето на лекарката. Усмихва му се.

— Браво, Сам, беше много търпелив и това е последното изследване. Обещавам ти. Няма да трае дълго и няма да боли, но от време на време може да… поусетиш нещо. Ще изпробваме импланта, който току-що ти поставихме. За да сме сигурни, че работи добре. Ще отнеме само няколко минути, през които трябва си напълно неподвижен. Което не е съвсем лесно. Едно мръдване, завъртане или почесване по носа може да провали изследването. Ще се справиш ли?

Сами кимва и отвръща на топлата усмивка на лекарката.

— Играл съм на „Замръзни“ — успокоява я той. — Много ме бива в тая работа.

— Добре! Но за всеки случай, ще ти поставя тези ленти около китките и глезените, не много стегнато. Просто, ако те засърби носа. Ремъците ще те подсещат да не мърдаш. Съгласен ли си?

Сами кимва. Като го овързва, тя казва:

— Добре, сега аз отивам при монитора. Компютърът ще изпрати сигнал за калибриране на транспондера, а транспондерът ще върне сигнала на компютъра. Това не отнема повече от няколко секунди, но може да ти се стори по-дълго — дори много по-дълго. Различните хора реагират по различен начин. Готов ли си да пробваме?

— Давай.

— Добре! Затвори очи. Дръж ги затворени, докато не кажа да ги отвориш. Дишай дълбоко. Почваме. Не гледай! Броя: три… две… едно…

Едно ослепителнобяло кълбо от огън експлодира в главата на Сами Съливан. Тялото му се вкочанява, краката му се напрягат, малките му пръстчета са вкопчени в подлакътниците. Чува успокояващия глас на лекарката от другата страна на ослепителната светлина. Казва му:

— Всичко е наред, Сами. Не се страхувай. Само още пет-шест секунди, обещавам ти…

Вижда кошарката си. И Мечо е там, лежи до него. И въртележката с планети и звезди, лениво поклащаща се над главата му. Вижда майка си, надвесена над него, със супена лъжица. Моли го да си изпие лекарството. Каси, на двора, лято е, той лази около нея, обут в ританки. Каси пръска с маркуча, за да направи дъжд и изведнъж изгрява дъга — ей така, от нищото. Тя люлее маркуча напред-назад и се смее, докато той се опитва да догони мимолетните, неуловими цветове. Проблясващи отломки от златиста светлина.

— Хвани дъгата, Сами! Хайде, хвани я, де!

Образите и спомените се изливат от него като водопад. За не повече от деветдесет секунди целият живот на Сами отгърмява с грохот към компютъра. Лавина от докосвания, миризми, вкусове и звуци, които изсветляват в едно бяло нищо. Умът му е изпразнен докрай в ослепителната белота — всичко, което е преживял, всичко, което си спомня и дори нещата, които не си спомня. Всичко, от което се състои личността Сами Съливан, е извлечено, подредено и изпратено от устройството в тила му към компютъра на д-р Памела.

Номер четиридесет и девет е картографиран.

41.

Д-р Памела сваля ремъците и му помага да слезе от стола. Краката на Сами са като кашкавал. Тя го придържа да не падне. Стомахът му се бунтува и той повръща върху белия под. Където и да погледне, танцуват и подскачат черни петна. Едрата, недружелюбна сестра го връща в стаята за прегледи, слага го на масата, казва му, че всичко ще е наред и го пита дали иска нещо.

— Искам мечока си! — крещи той. — Искам баща си и Каси, и да се прибера вкъщи!

Д-р Памела застава до него. В добрите й очи се чете разбиране. Тя знае какво му е. Казва му, че е герой; издържал е, което значи, че е умен, смел и има късмет. Всичко било отлично. Бил съвсем здрав и нямало от какво да се бои. Най-лошото било минало.

— Точно това казваше и баща ми! При всяка неприятност или когато нещата се влошаваха — хълца Сами, опитвайки се да задържи сълзите си.

Донасят му бял анцуг, за да се облече. Прилича малко на пилотски костюм — с цип отпред, от някакъв хлъзгав материал. Анцугът му е голям и ръкавите висят.

— Знаеш ли защо сте толкова важни за нас, Сами? — пита го д-р Памела. — Защото сте бъдещето. Без теб и всички останали деца ние няма как да ги победим. Ето защо ви събираме, водим тук и правим всичко това. Знаеш как постъпиха с нас извънземните. Сътвориха ужасни, чудовищни неща. Но това не е най-лошото и не е всичко.

— А какво друго са направили? — шепне Сами.

— Сигурен ли си, че искаш да разбереш? Мога да ти покажа, но само ако си сигурен.

В бялата стая той току-що бе преживял смъртта на майка си. За втори път бе усетил страшния дъх на кръв и бе видял как баща му я отмива от ръцете си. Ако това не бяха най-лошите неща, то кои бяха другите? Искаше ли да разбере наистина?

— Искам да знам — казва той.

Д-р Пам взима малкия сребрист диск, с който сестрата бе измерила температурата му. Същият като на Паркър.

— Това не е термометър, Сами — казва д-р Памела. — Уред е, но с него не се мери температура. Той показва кой си. Или по-точно какъв си. Я ми кажи, виждал ли си извънземен?

Той поклаща глава отрицателно. Трепери в анцуга. Лежи свит на малката масичка за прегледи. Боли го корем, главата му думка, отпаднал е от глад и изтощение. Не иска да слуша повече. Едва не извиква: „Спри! Не искам да знам!“ Но прехапва долната си устна. Не иска да разбере, но трябва.

— За съжаление, Сам, си виждал — казва д-р Памела с мек, тъжен глас. — Всички сме виждали. Чакахме ги да дойдат след Пришествието, но истината е, че те са били тук, под носа ни и то отдавна.

Той поклаща глава отново. Д-р Пам нещо бърка. Той никога не е виждал извънземни. Слушал е с часове теориите на баща си, че надали ще разберем как изглеждат. Защото единствените признаци за присъствието им бяха сиво-зеленикавия космически кораб и безпилотните самолети.

Какви ги говори д-р Памела?

Тя му протяга ръка.

— Ще ти покажа.

VI. Човешката глина

42.

Бен Периш е мъртъв.

Не ми липсва. Беше страхливец, ревльо и мамино синче.

Всичко, но не и Зомби.

Зомби е онова, което Бен не беше. Зомби е твърд. Гаден. Коравосърдечен.

Зомби се роди на сутринта, в която излязох от лечебницата. Замених тънката си болнична роба със син гащеризон. Получих койка в казарма десет. Върнах се във форма с як джогинг и убийствени тренировки. Но най-вече благодарение на Резник, старши полковият инструктор, човекът, който взриви Бен Периш на хиляди парчета, за да го сглоби отново във вид на безпощадна машина за убиване. Зомби, какъвто е днес.

Не ме разбирайте погрешно: Резник е жестоко, безчувствено, садистично копеле и всяка вечер, преди да заспя, си представям как ще му светя маслото. От първия ден си постави за цел да превърне живота ми в ад и почти успя. С плесници, удари, бутане, ритници и плюнки. С подигравки и крясъци, от които ушите ми продължават да пищят. Карал ме е да стоя с часове под пороен дъжд, да търкам пода с четка за зъби, да сглобявам и разглобявам пушката си, докато пръстите ми се разкървят, да тичам, докато краката ми станат на желе… абе, ясно ви е.

Отначало недоумявах. Иска да ме тренира или да ме ликвидира? Бях убеден във второто. После разбрах целта му: като се опитва да ме убие, да ме тренира истински.

Ще ви дам един пример. Един е достатъчен.

Утринна гимнастика, целият полк на плаца, повече от триста войника и Резник решава публично да ме унижи. Надвесва се над мен, докато правя седемдесет и деветата си лицева опора. Разкрачен, с ръце на коленете. Месестото му, сипаничаво лице — на сантиметри от моето.

— Редник Зомби, майка ти раждала ли е деца?

— Сър! Да, сър!

— Обзалагам се, че когато си се родил, те е погледнала и се е опитала да те върне пак на мястото ти!

Як ритник на черната му кубинка, за да падна. Взводът ми прави лицеви опори по юмруци, на асфалтовата пътека около плаца, защото земята е замръзнала, а асфалтът попива кръвта и не се плъзга толкова. Резник иска да ми попречи да стигна сто. Напъвам нагоре с гръб, но подметката му натиска здраво. Нямам шанс. Целият взвод ме гледа. Чакат да се строполя. Да спечели Резник. Резник печели винаги.

— Редник Зомби, не смяташ ли, че съм лош?

— Сър! Не, сър!

Мускулите ми горят. Кокалчетата ми са охлузени до кръв. Сила имам, но имам ли смелост?

Осемдесет и осем. Осемдесет и девет. Наближавам.

— Да ме мразиш случайно?

— Сър! Не, сър!

Деветдесет и три. Деветдесет и четири. Някой от друг взвод шепне:

— Кой е този?

Глас на момиче казва:

— Зомби.

— Убиец ли си, редник Зомби?

— Сър! Да, сър!

— Хапваш ли извънземни мозъци за закуска?

— Сър! Да, сър!

Деветдесет и пет. Деветдесет и шест. Плацът е замрял. Не само аз ненавиждам Резник. Един ден някой трябва да го победи в собствената му игра. С тази мисъл продължавам към сто.

— Мърша! Чух, че си бил страхливец. Избягал си от един бой.

— Сър! Не, сър!

Деветдесет и седем. Деветдесет и осем. Още две и съм победил. Чувам същото момиче. Изглежда е близо, защото шепне:

— Давай!

На деветдесет и деветата лицева опора Резник ме събаря с ритник. Падам по гърди, удрям се, бузата ми се отърколва в заледената пръст на плаца и над мен се надвесва подпухналото му лице с мънички безцветни очи на сантиметри от моето.

Деветдесет и девет, за малко. Копеле.

— Редник Зомби, ти позориш човечеството. Сопол. Караш ме да мисля, че врагът е бил прав за нас. Ти си помия, пикоч. Давай! Писмена покана ли чакаш? А?

Главата ми се килва встрани. Покана би било хубаво. Благодаря, сър. Виждам едно момиче на около моята възраст, стои при взвода си, скръстила ръце и клати глава към мен. „Бедният Зомби.“ Не се усмихва. С тъмни очи и тъмна коса. Кожата й е така светла, че сякаш грее на слабата утринна светлина. Имам чувството, че я познавам отнякъде, въпреки че не помня да съм я виждал друг път. Стотици момичета и момчета пристигат всеки ден за военно обучение. Дават им сини гащеризони, записват ги във взводове и ги разквартируват в казармите около плаца. Но тя има запомнящо се лице.

— Ставай, червей! Ставай и направи още сто. Още сто или ще ти избода очите и ще си ги закача на огледалото за обратно виждане!

Аз съм труп. Нямам сили и за една лицева опора.

Но на Резник не му пука за това. Той не мисли, а аз нямам право да мисля. Трябваше ми доста време, за да го разбера.

Лицето му е толкова близо до моето, че мога да подуша дъха му. Мирише на мента.

— Как е, бебчо? Уморен ли си? Май ще нанкаме?

Имам ли сили за една лицева опора? Ако направя поне една, ще изляза с чест. Опирам челото си в асфалта и затварям очи. Пренасям се в моя свят. Открих го, след като полковник Вош ми показа последното полесражение: място на пълна тишина, недокоснато от умора, безнадеждност, гняв или нещо, предизвикано от идването на Голямото Зелено Око. На това място аз нямам име. Не съм Бен или Зомби. Аз просто съм. Цял, недосегаем, съвършен. Последният жив човек във Вселената, побрал в себе си целия човешки потенциал — включително и способността да победи най-големия задник на Земята с една последна лицева опора.

И аз я правя.

43.

Не че има нещо специално в мен.

При други обстоятелства Резник би бил обикновен садист. Той е такъв не само към мен. И останалите шест новобранци във взвод 53 са редовна мишена на дивашките му изстъпления. Флинтстоун, който е на моята възраст, с голяма глава и рунтава моновежда. Танка, кльощаво, избухливо момче от село. Дъмбо, дванайсетгодишен, с щръкнали уши и широка усмивка, която бързо се стопи още в първата седмица на обучението. Кекса, осемгодишен, мълчалив, но готин. Портокала, пълничко дете с криви зъби, последен на тренировки, но първи в стола. И накрая Малката, седемгодишна, най-щурото момиче, което съм виждал някога. Боготвори Резник, въпреки че я побърква от тормоз.

Не знам истинските им имена. Не си говорим за това кои сме били преди, как сме стигнали до лагера или какво се е случило със семействата ни. Няма значение. Както Бен Периш, така и бившите Флинтстоун, Танк, Дъмбо и т.н. са мъртви. Сега сме маркирани и инструктирани: че сме последната и единствена надежда за човечеството. Новото вино в старите бъчви. Свързва ни омразата — омразата към трансформираните и техните извънземни господари. Както, разбира се, и нашата жестока, безкомпромисна, неподправена омраза към сержант Резник — подсилвана от факта, че няма как да я изразим.

До момента, в който ни пратиха Фъстъка и един от нас, пълен идиот, не издържа и дълго сподавяният му гняв избухна.

Познайте от три пъти за кого става дума.

Видях хлапето на сутрешна проверка и се изумих. Най-много петгодишен, изгубен в белия си анцуг, зъзнещ от студ, болнав на вид и уплашен като заек. И идва Резник, с шапка, ниско нахлупена над дребните му като синци очи, с лъснатите си като огледало кубинки, с пресипналия си от крясъци глас и бута подпухналата си, сипаничава мутра в лицето на бедното дете. Чудно как малкият издържа и не се наака.

Резник винаги започва бавно и кротко, за да приспи вниманието. После бурята бързо се разразява и се превръща в ураган.

— Охо! Да видим какво са ни пратили от приемната комисия! Хобит? Ти сигурно си вълшебно същество и си дошъл да ми покажеш свръхестествените си възможности.

Резник още не бе загрял, а сълзите на детето вече напираха. Едва слязло от автобуса, преживяло Бог знае какво и някакъв луд възрастен се нахвърля върху него. Чудех се как ли са изглеждали през неговите очи Резник и безумието, наречено „Кемп Хейвън“. Аз, който съм далеч по-голям, още не мога да свикна с някои неща.

— Боже, какъв е сладък. Бонбон. Ще се разплача от умиление. Че той е по-дребен и от фъстък!

Ниже глупости и усилва тона, като все повече се надвесва над детското личице. Детето се държи учудващо твърдо, леко потрепва, погледът му се стрелка напред-назад, но не мръдва и сантиметър, макар да му се иска да хукне, та да не спре.

— Какво е твоята история, редник Фъстък? Загубил си майка си? Искаш да се прибереш вкъщи? Знам, знам. Да затворим очи и да си представим как мама идва и ни отвежда у дома. Няма ли да е хубаво, а Фъстък?

Детето енергично кима, защото е чакало това цял живот. Най-сетне! Вперило големите си очи на плюшено мече в противните мънички очи на сержанта. Покъртителна гледка. Иде ти да се разревеш с глас.

Но не ревеш. Стоиш неподвижно, погледът напред, ръцете до тялото, изпъчен, сърцето ти кърви, гледаш с крайчеца на окото си, а нещо в теб бавно се развива, като гърмяща змия, готвеща се за скок. Нещо, което си таил дълго, докато си трупал гняв. Не знаеш кога ще избухне. Непредвидимо е, но когато се случи, нищо не може да го спре.

— Оставете го на мира.

Резник рязко се обърна. Не се чу нищо, защото той хлъцна без звук. От другия край на строя с широко отворени очи ме бе зяпнал Флинтстоун. Не вярваше, че съм го направил. И аз не вярвах.

— Кой го каза? Кой от вас, червеи, току-що подписа смъртната си присъда?

Крачеше край строя, почервенял от ярост. Ръцете свити в юмруци, кокалчетата на пръстите — бели като вар.

— Никой, така ли? Е, тогава ще коленича и ще се моля, защото ми е проговорил сам Господ Бог, да се свети името Му!

Той спря пред Танка, който се бе плувнал в пот, въпреки че температурата бе едва няколко градуса.

— Ти ли беше, а? Задник! — Замахна да го халоса.

Проклет идиот.

— Сър, аз бях, сър! — извиках аз.

Резник направи кръгом като на забавен каданс. Придвижването му към мен отне цяла вечност. В далечината изграчи гарван. Освен него не чух друг звук.

Спря не пред мен, а в края на зрителното ми поле. Което беше зле. Защото не го виждах, длъжен бях да гледам напред. Но най-лошото беше, че не виждах ръцете му — а като не знаех как и откъде ще се стовари удара, нямаше как да се защитя.

— Значи вече редник Зомби командва тук, а? — каза Резник, толкова тихо, че едва го чух. — Спасителят в ръжта, редник Зомби от Петдесет и трети взвод. Който ме кара да се срамувам, че съм мъж!

Къде ли ще реши да ме фрасне? В коленете? Чатала? Вероятно стомаха. Резник има слабост да удря там.

Не познах. Беше саблен удар по адамовата ми ябълка, с длан. Залитнах назад, мъчейки се да се държа изправен. Без да отлепвам ръце от тялото си, за да не му дам повод да ме удари пак. Плацът и казармите зазвъняха, после заподскачаха и се размазаха, защото очите ми се напълниха със сълзи. Сълзи от болка, но и от нещо друго.

— Сър, той е още дете, сър — задавено казах аз.

— Редник Зомби, имаш две секунди — точно две секунди! — да запушиш фекалната тръба, която ти служи за уста или ще те пратя в крематориума за трансформирани!

Той си пое дълбоко дъх, готвейки се за следващото си изригване. Явно бях напълно обезумял, защото отворих уста и заговорих. Правех го с облекчение и радост, защото напрежението, трупано досега в мен, беше неописуемо.

— Майната ви, сър, правете каквото искате! Все ми е едно! Но оставете детето на мира!

Гробна тишина. Дори гарванът спря да грачи. Взводът спря да диша. Знаех какво мислят. В казармата не търпят устати. В банята един десетгодишен бе открит обесен на кабел. Самоубийство, каза докторът. Макар повечето от нас да бяха на друго мнение.

Резник не помръдна.

— Редник Зомби, кой е взводният ви командир?

— Сър, взводният ни командир е Флинтстоун, сър!

— Редник Флинтстоун — пред строя! — излая Резник. Флинт направи крачка напред и козирува. Моновеждата му подскачаше от напрежение.

— Редник Флинтстоун, разжалван си. Редник Зомби е новият ви взводен командир. Редник Зомби е прост и грозен, но е корав. — Усещах как погледът на Резник дълбае лицето ми. — Редник Зомби, какво се случи с малката ти сестра?

Примигнах. После пак. Мъчех се да съм хладнокръвен. Гласът ми обаче трепна.

— Сър, сестра ми е мъртва, сър!

— Защото ти избяга като страхливец!

— Сър, избягах като страхливец, сър!

— Но вече не си, нали, редник Зомби? Или си.

— Сър, не, сър!

Той отстъпи назад. Нещо мина през лицето му. Израз, който не бях виждал дотогава. Може и да се лъжа, но много приличаше на уважение.

— Редник Фъстък, пред строя!

Новобранецът не помръдна, докато Кекса не го смушка в гърба. Плачеше. Не искаше, мъчеше се да спре, но мили Боже, кое дете не би се разплакало в такава ситуация? Всичко, натрупано в него, се изливаше заедно с пороя от сълзи.

— Редник Фъстък, редник Зомби е твоят взводен командир. Ще спиш с него. Ще се учиш от него. Ще ти покаже как да вървиш. Ще те научи да говориш. Ще те научи да мислиш. Той ще бъде големият ти брат — такъв, какъвто не си имал. Чу ли ме, Фъстък?

— Сър, да, сър! — Мъничкият му гласец беше скърцащ и писклив, но дребосъкът схвана правилата за миг.

Така започна всичко.

44.

Ето един типичен ден в нетипичната нова реалност на „Кемп Хейвън“.

05:00: Ставане, тоалетна. Обличане и оправяне на леглата.

05:10: Проверка. Резник инспектира спалните. Открива гънки върху нечий чаршаф. Двайсет минути крясъци. После си избира случаен новобранец и му крещи без причина. Три обиколки на плаца, от които ни замръзват задниците. Трябва все да подбутвам Фъстъка и Портокала, иначе ще отнеса още една обиколка за наказание. Заледената земя под обувките ни. Дъхът ни, който замръзва във въздуха. Двата стълба тъмен дим от централата, някъде далеч зад летището и тътена на автобуси, излизащи през главния портал.

06:30: Закуска в препълнената столова, чийто лек дъх на прокиснало мляко ми напомня за Чумата. Както и за факта, че някога мислех само за три неща — коли, футбол и момичета, в този ред. Помагам на Фъстъка да си дояде порцията. А и него карам да яде, иначе тренировките ще го убият. Все това му повтарям: „тренировките ще те убият“. Танка и Флинтстоун ми се подиграват, че се грижа за малкия. Почнаха да ми викат Мама. Майната им. След закуска — поглед към класацията. Всяка сутрин на голямо табло пред столовата се изнасят резултатите от предишния ден. Точки за точна стрелба. Точки за най-добри времена — на пътека с препятствия, учебни тревоги и три километра бягане. Четирите най-добри взвода ще завършат в края на ноември и конкуренцията е жестока. Нашият се е заковал на десето място от седмици. Десето не е лошо, но не е достатъчно.

08:30: Обучение: Оръжия. Ръкопашен бой. Техники за оцеляване. Оцеляване в градски условия. Разузнаване. Свръзки. „Оцеляването“ е най-забавно. Особено часа, в който трябваше да пием собствената си пикня.

24:00: Обяд. Месо с неясен произход между твърди корички хляб. Царят на тъпотиите Дъмбо се майтапи, че вместо да кремират трансформираните, ни ги поднасят за обяд. Малката се дразни и ако не сме ние, като нищо ще му фрасне един поднос. Фъстъка е вперил поглед в хамбургера, сякаш кюфтето всеки момент ще скочи и ще го захапе за носа. Благодаря, Дъмбо. Малкият си е кльощав и без тъпите ти шеги.

13:00: Пак обучение. Предимно на стрелбището. На Фъстъка му дават пръчка вместо пушка и се прави, че стреля, докато ние гърмим с истински боеприпаси по човешки фигури, изрязани от шперплат. Трясъкът на автоматите M16. Квиченето на шперплата, който става на трески. Кекса стреля най-добре, аз — най-зле. Представям си, че гърмя по Резник, дано го уцеля по-добре. Не помага.

17:00: Вечеря. Консервирано месо, консервиран грах, консервирани плодове. Фъстъка не ще да кусне и само плаче. Взводът е вперил очи в мен. Нали аз отговарям за Фъстъка. Мине ли на проверка Резник, работата ни е спукана. И кой ще е виновен — пак аз. Лицеви опори, намалени дажби… а и може да ни отнеме точки. Нищо не е по-важно от това да съберем всички точки, да завършим и да ни пратят на бойното поле, тоест да се отървем от Резник. От другия край на масата Флинтстоун намръщено ме гледа изпод моновеждата си. Яд го е на Фъстъка, но повече го е яд на мен, защото му взех поста. Сякаш съм искал да ставам взводен командир! На другия ден дойде и изръмжа:

— Сега може и да си командир, но аз ще стана сержант след това.

На което му казах:

— Прав ти път.

Никак не си представям да водя взвод в битка. Междувременно, нищо не е в състояние да утеши Фъстъка. Все циври за сестра си. Обещала да си го прибере. Чудя се с кой ли ум са пратили малко дете в бойна единица. Та той дори не може да вдигне пушката! А уж ни подбираха с оня тест, „Страната на чудесата“; странна работа.

18:00: Разбор на деня при Резник, най-чаканият момент от мен. Възможност да прекарам няколко незабравими мига в компанията на най-скъпия си човек. След като ни информира каква безполезна купчина от изпражнения сме, Резник дава думата за въпроси и предложения.

Повечето от въпросите ни са свързани с класирането. Правила, процедури в случай на равенство, доноси, че един или друг хитрува. Мислим само за завършването.

Други теми: притокът на нови деца и отсяването им (кодово име — „Блудният син“, сериозно). Новини от външния свят. Кога най-сетне ще ни приберат в бункера, тъй като тук сме беззащитни и стига да поискат, онези просто ще ни изпарят. Дежурният отговор? Полковник Вош знае какво прави. Стратегията и логистиката не са наша работа. Нашата работа е да се бием с врага.

20:30: Лично време. Най-сетне без Резник. Перем, лъскаме обувки, търкаме пода, чистим пушки. Малко мръсни списания и малко алъш-вериш — като размяна на бонбони и дъвки. Малко карти, малко фукни и много благословии по адрес на Резник. Клюките за деня, малко мръсни вицове… с една дума всичко, което да оживи страшната тишина в главите ни, онзи безкраен беззвучен вик, който се издига като прегрят въздух над река от лава. Неизбежните спорове — избухват и спират миг преди да се стигне до юмручен бой. Разкъсваме се от съмнения. Знаем твърде много, но не знаем достатъчно. Защо полкът ни се състои само от деца, без нито един над осемнайсет години? Какво се случило с всички възрастни? Дали ги събират другаде и ако да — къде и защо? Последна ли е Четвъртата вълна, или предстои пета, пред която първите ще изглеждат смешни? Мисълта за Пета вълна слага край на разговора.

21:30: Гасим. След което лежа буден и обмислям оригинални сценарии за ликвидиране на сержант Резник. След време ми омръзва и мисля за бившите си гаджета, всеки път в различен ред. Най-палавите. Най-умните. Смешните. Блондинките. Брюнетките. Къде колко успях. Постепенно се сливат в едно момиче с един кумир — Бен Периш, звездата на училищния отбор по футбол. Вадя от скривалището си под леглото медальона на Сиси и го притискам до сърцето си. Вече няма вина. Няма мъка. Смених самосъжалението с омраза. Вината — с хитрост. Скръбта — с глад за мъст.

— Зомби?

Фъстъка от съседното легло.

— Забранено е да говорим след угасянето на лампите — шепна аз.

— Не мога да спя.

— Затвори очи и мисли за нещо хубаво.

— Може ли да се молим? Искам да кажа, позволено ли е?

— Разбира се. Само че не на глас.

Чувам дишане и скърцане, докато той се върти насам-натам.

— Каси винаги се молеше с мен.

— Коя е Каси?

— Казах ти.

— Забравих.

— Сестра ми, бе човек. Ще дойде да ме вземе.

— Със сигурност.

Как да му кажа, че щом я няма досега, сигурно е мъртва? Как да убия вярата му? Ще го направи времето.

— Тя ми обеща. Обеща!

Хлипа, макар и тихо. Само това липсва. Сигурни сме, че казармите се подслушват и че Резник ни шпионира нон-стоп. Нарушаването на тишината след лягане може да ни струва цяла седмица наряд в кухнята.

— Стига, Фъстък.

Пресягам се в тъмното, за да го успокоя и напипвам остриганата му глава. Погалвам го. Сиси обичаше да я чеша по главата. Дано и Фъстъка обича, та да се успокои.

— Абе тоя ще млъкне ли! — тихо подвиква Флинтстоун.

— Аха — казва Танка. — Ще ни накажат, Зомби. Стига е ревал.

— Ела тук — шепна аз на Фъстъка, като му махам с ръка и потупвам по матрака. — Казваме си молитвата, млъкваш и спиш. Става ли?

Леглото хлътва от допълнителното тегло. О, Боже. Сега ако цъфне Резник, един месец белене на картофи ни е в кърпа вързано. Фъстъка е легнал с лице към мен и докато се свива на клъбце, малките му юмручета се отъркват в ръката ми.

— Каква молитва казвахте със сестра ти? — питам аз.

— „Със сладък сън ме ти дари“ — шепне той.

— Някой няма ли най-сетне да му запуши устата с една възглавница! — обажда се Дъмбо от леглото си.

Големите му кафяви очи се виждат дори и в тъмното. Медальонът на Сиси, притиснат към гърдите ми, и очите на Фъстъка, проблясващи като двойка маяци в мрака. Молитви и обещания. Обещанието на сестра му пред него. Неизреченото ми обещание пред моята сестра. Молитвите са и обещания. Принудиха ни да потъпчем обещанията си. Иска ми се да разбия стената с юмрук.

— „Със сладък сън ме ти дари и невредим ме съхрани.“

Фъстъка продължава:

— „В сърцето ми ти обичта всели.“

Ропотът и шътканията се усилват. Някой ни замеря с възглавница, но ние продължаваме:

— „Със сладък сън ме ти дари, от прегрешения ме опази.“

Стаята утихва. Тихо е като в храм.

Всяка следваща строфа произнасяме все по-бавно. Сякаш не искаме да свършим, защото отвъд молитвата е празнотата на още един безплоден сън, след който идва още един ден очакване — на последния ден. Денят, в който ще умрем. Дори и Малката знае, че надали ще навърши осем. Но на сутринта ще станем и със зъби и нокти ще избутаме нови седемнайсет часа ад. Защото, макар и да умрем, ще умрем горди.

— „Ако не зърна светлината — спаси ми, Боже, ти душата.“

45.

На следващата сутрин съм в канцеларията на Резник със специална молба. Знам какъв ще е неговият отговор, но искам да попитам все пак.

— Сър, като взводен командир ви моля по изключение да освободите редник Фъстъка от днешните занимания.

— Редник Фъстъка е военнослужещ от взвода — напомня ми Резник. — И като военнослужещ от взвода е длъжен да изпълнява всички задачи, възложени му от Централното командване. Всички задачи, редник.

— Сър, най-учтиво моля да преразгледате решението си, като имате предвид възрастта на редника и…

Резник маха с ръка и ме прекъсва:

— Малкият не пада от Марс, редник. Щом отговаря на селекционните критерии и е зачислен във взвода, ще изпълнява всички задачи, възложени му от Централното командване. Включително П. и О. Ясно ли е, редник?

Ами, Фъстък, поне опитах.

— Какво е П. и О.? — пита той по време на закуската.

— „Преработка и обезвреждане“ — отговарям аз, като отбягвам погледа му.

Срещу нас Дъмбо въздиша и бута встрани подноса си.

— Пфу, как да яде човек! Гади ми се.

— „Противно и отвратително“, това значи — казва Танка, като поглежда към Флинтстоун за одобрение. С тези не мога да изляза наглава. В деня, в който Резник ме назначи, Танка каза, че му е все едно кой е взводен командир. Той щял да слуша само Флинтстоун. Свих рамене. Майната му. Като завършим, един от нас ще бъде произведен в сержант и това няма да съм аз. Със сигурност.

— Д-р Пам ти показа трансформиран, нали? — питам аз Фъстъка. Той кимва. От изражението му си личи, че споменът го ужасява. — Натисна бутона, нали? — Кима пак. Този път по-бавно. — Какво, според теб, се случва с хората от другата страна на стъклото, след като натиснеш бутона?

Фъстъка прошепва:

— Умират.

— А какво, според теб, се случва с болните, които довеждат тук? И с всички, които не одобрят за обучение?

— Стига, Зомби, просто да му кажи — обажда се Портокала. Бута настрана храната си. Друг път не го е правил. И включва на заден ход, което не е от най-приятните гледки на масата.

— Не е нещо приятно, но сме длъжни да го направим — казвам аз. — Защото сме във война.

Погледът ми обхожда масата, търсейки подкрепа. Само Малката реагира и то — възторжено:

— Война! — казва тя. Щастлива е.

Извън столовата сме. Вървим през плаца, където няколко взвода маршируват под зоркия поглед на сержантите си. Фъстъка подтичва редом с мен. Вече са го кръстили „Кучето на Зомби“. Майната им. Минаваме между две казарми и излизаме на пътя към електроцентралата и преработвателните халета. Денят е студен и облачен. Всеки момент може да завали сняг. В далечината — шум от излитащ хеликоптер и насеченото „дан-дан-дан-дан“ на автоматичните оръжия. Точно пред нас — кулите близнаци на централата, бълват черен и сив дим. Сивият се разтваря в облаците. Черният си стои.

Пред хангара е опъната бяла палатка с предупредителни знаци за зараза. Влизаме в нея да се преоблечем. Като съм готов, помагам на Фъстъка да намъкне оранжевия костюм, ботушите, гумените ръкавици, маската и качулката. Сто пъти му повтарям да не сваля нищо, докато сме в хангара. За нищо на света. Да иска разрешение, преди да направи каквото и да било. Ако по някаква причина се наложи да напусне за малко сградата, да мине през проверка на влизане и излизане.

— Гледай да си край мен — казвам му. — И всичко ще е наред.

Той кима и качулката му се клати напред-назад, а стъкленият визьор потропва в челото му. Опитва се да го закрепи с ръка, но полза няма. Поглеждам го и му казвам:

— Те са хора, Фъстък. Просто хора.

Вътре в хангара телата на бившите живи се сортират. Заразените се отделят от незаразените. Заразените са белязани с яркозелени кръгове по челата, но се познават и без тях, защото обикновено са най-пресните трупове.

Телата са складирани най-отзад, чакат реда си за обработка върху множеството метални маси по протежение на хангара. Труповете са в различни фази на разложение. Някои са седели с месеци. Други сякаш всеки момент ще ти кажат „здрасти“.

Линията се обслужва от три взвода.

Първият превозва телата до масите. Вторият ги обработва. Третият отнася труповете и ги подготвя за извозване. Взводовете разменят работните си места периодически. Най-интересна е обработката. Почваме оттам. Казвам на Фъстъка да гледа, докато схване реда на работата.

Изпразваш джобовете. Сортираш съдържанието им. Боклукът — в една кофа, електрониката — в друга, благородните метали — в трета, всички други метали — в четвърта. Портфейли, портмонета, бележки, пари — в боклука. Някои от взвода тъпчат джобовете си с безполезни банкноти, по навик. Навиците се изкореняват най-трудно.

Снимки, документи за самоличност, всякакви сувенири — ако не са керамични — на боклука. Почти без изключение джобовете на мъртвите — от най-младия до най-стария — са пълни догоре с най-чудати неща, чиято стойност е била известна единствено на собствениците им.

Фъстъка не проронва и дума. Гледа ме как работя и пристъпва след мен, докато се местя от труп на труп по масите. Хангарът е вентилиран, но миризмата е нетърпима. Но като с всяка постоянно миризма — по-скоро като с всичко постоянно — човек постепенно свиква.

Това важи и за другите сетива. И за душата. След като си видял петстотин мъртви бебета, как може да си уплашен, отвратен или изобщо да чувстваш нещо?

До мен Фъстъка мълчи и гледа.

— Кажи, ако започне да ти се гади — казвам му аз строго. Само това оставаше — да повърне в защитния костюм.

Високоговорителите над нас пропукват и се разнася музика. Повечето харесват рап, докато работят. Аз го предпочитам смесен с малко хеви метъл и малко R&B. Фъстъка иска с нещо да помага. Давам му да изнася дрехите. Ще ги изгорят заедно с труповете през нощта. Унищожаването става наблизо, в пещите на електроцентралата. Казват, че черният дим бил от въглища, а сивият — от трупове. Дали е вярно, не знам.

Задачата ми не е никак лесна. Освен да работя, трябва да държа под око Фъстъка, а и целия взвод. Няма сержанти или каквито и да било възрастни край нас — ако не броим труповете. Само деца и обстановката от време на време е като в класна стая, от която учителят е излязъл за малко. Лудница.

Не познавам почти никой от останалите две взвода. Съперничеството в лагера е така силно, че за приятелства не остава време и ние изобщо не общуваме.

Затова, когато виждам едно светлокожо момиче с тъмни коси да изнася труповете на Кекса, нито й се представям, нито се опитвам да разбера как се казва. Просто я гледам, докато пребърквам покойниците. Прави ми впечатление, че се разпорежда. Сигурно е взводен командир. През почивката дърпам Кекса настрана. Той е добро момче. Тих, но не и потаен. Просто мълчалив. Според Дъмбо, ако някога проговори, няма да млъкне цяла седмица.

— Познаваш ли момичето от деветнайсети взвод… тая, с която работиш заедно? — питам аз.

Той кимва.

— Знаеш ли нещо за нея?

Той поклаща глава.

— А защо питам, знаеш ли?

Свива рамене.

— Ще ти обясня — викам. — Но не казвай на никого.

След четири часа работа краката на Фъстъка вече не го държат. Трябва да си почине и го извеждам за няколко минути навън. Сядаме пред вратата на хангара и гледаме двата стълба пушек, който се вият към облаците.

Фъстъка сваля качулката си и се обляга на студената метална врата. Кръглото му лице лъщи от пот.

— Те са просто хора — казвам отново аз, просто защото не знам какво да кажа. — С времето става все по-лесно. Ставаш все по-безчувствен. До момента, в който ти е все едно. Сякаш оправяш легло или си миеш зъбите.

Напрегнат съм. Няма да издържи. Ще се разплаче. Ще побегне. Ще избухне. Нещо ще направи. Но той просто седи и гледа с празен поглед. В следващия момент избухвам аз. Яд ме е не на него. Не и на Резник, че ме застави да го доведа. Бесен съм на тях. На копелетата, които се подиграха с нас. Аз съм лесен. Знам как ще свърша. Но Фъстъка? Петгодишен е, а какво му предстои? И защо, по дяволите, Вош го е зачислил в бойна единица? Та той дори не може да държи пушка! Или мислят, че колкото по-отрано почнат, толкова по-добре. На моята възраст ще е хладнокръвен убиец. Човек с течен азот вместо кръв.

Чувам гласа му, а после усещам и докосването му.

— Зомби, добре ли си?

— Да, да… Всичко е наред.

Всичко в този свят вече е наопаки. Вместо аз за него, той се безпокои за мен.

Един голям камион спира пред вратата на хангара и взвод 19 се заема да товари тела. Мятат ги като чували с картофи. Виждам тъмнокосото момиче, влачи един шишкав чичка. Поглежда към нас и се връща в хангара за следващия труп. Ама че късмет! Ще ни наклепе, че се мотаем и ето ни пак най-отзад.

— Каси казва, че и да искат, не могат да ни унищожат — казва Фъстъка. — Няма как да избият всички ни.

— Защо?

Защо, наистина.

— Защото сме били трудна жертва. Непобе… Абе, забравих думата.

— Непобедими?

— Точно така! — С успокояващо потупване по рамото: — Непобедими.

Черен дим, сив дим. Студът, който щипе бузите и топлината от телата ни в плен на защитните костюми; ние двамата — Зомби и Фъстъка; кълбестите облаци над нас; и скрит зад тях — корабът майка родил сивия дим, а в известен смисъл — и нас самите.

И нас самите.

46.

Всяка вечер, след като изгасят лампите, Фъстъка се промъква до мен. Казваме си молитвата и го оставям да заспи. После го пренасям до леглото му. Танка редовно заплашва да ме издаде, обикновено след като получи от мен някоя неприятна заповед. Но не го прави. Мисля, че и той харесва молитвата.

Учудвам се колко бързо свикна Фъстъка с живота в лагера. Така са децата, свикват бързо. И то с всичко. Вярно, не може да носи пушка, но се справя с всичко останало и то понякога по-добре от батковците. По-бърз е от Портокала на пътеката с препятствия и схваща по-бързо от Флинтстоун. Само Малката нещо не го понася. Предполагам, от ревност. Допреди да се появи той, тя беше бебето на взвода ни.

Първата му учебна тревога му изкара ума. Като всички нас и той не я очакваше. Но за разлика от нас не знаеше за какво става дума.

Вдигат ни по тревога веднъж месечно, обикновено среднощ. Сирените вият така силно, че подът се люлее под босите ти крака, докато се препъваш в тъмното, нахлузваш гащеризона и кубинките, грабваш автомата и тичаш навън — заедно със стотици новобранци — към тунелите, водещи до бункера.

Наложи се да изостана малко, защото Фъстъка въртеше глава като обезумял и се бе вкопчил в мен като маймунче в майка си. Мислеше, че всеки момент ще завалят бомбите на извънземните.

Креснах му да се успокои и да прави каквото правя аз. Полза — никаква. Тъй че го метнах на рамо и хукнах — с автомата в една ръка и с дупето на Фъстъка — в другата. Докато бягах, си спомних за една друга вечер и друго плачещо дете. Споменът ме накара да тичам по-бързо.

По четири етажа стълби в мъждива аварийна светлина. С главата на Фъстъка, подскачаща на гърба ми. През бронираната желязна врата най-долу. По къс тунел, през втори шлюз и в комплекса. Тежката врата издрънча зад нас и се затвори. Пуснах Фъстъка на земята. Трябваше да се е успокоил. По-сигурно място от това, в което бяхме, няма.

Бомбоубежището е объркващ лабиринт от слабо осветени пресичащи се коридори, но след толкова тренировки можех със завързани очи да се ориентирам в него. Като крещях, за да надвия сирената, казах на Фъстъка да ме последва и поех по коридора. Покрай нас изтрополя един взвод, който тичаше в обратната посока.

Дясно, ляво, дясно, дясно, ляво и направо. Свободната ми ръка на врата на Фъстъка, за да не политне назад. Виждам взвода си, коленичил в края на задънения тунел, с автомати, насочени към решетката на вентилационната шахта, водеща към повърхността.

И Резник, с хронометър в ръка.

Мамка му!

Четиридесет и осем секунди закъснение. Което значи три дни без свободно време. Четиридесет и осем секунди, които ще ни свалят с едно стъпало в класирането. Четиридесет и осем секунди равни на Бог знае още колко дни с Резник.

След края на тревогата всички са прекалено възбудени, за да спят. Половината взвод се сърди на мен, а другата половина — на Фъстъка. Танка, разбира се, обвинява мен.

— Трябваше да го оставиш! — казва. Слабото му лице пламти от гняв.

— Тая тревога си има смисъл, Танк! — напомням му аз. — Ами ако нападението беше истинско?

— Щеше да умре, знам ли…

— Той е член на взвода — като теб и като останалите.

— Абе ти май не си разбрал, а, Зомби? Естествен подбор. Който е болен или слаб — загива. — Смъква обувките си и ги запокитва в шкафчето си до леглото. — Ако зависеше от мен, щях да пратя всички амеби в пещта при трансформираните.

— Убиването на хора не е ли работа на извънземните?

Лицето му е червено като цвекло. Замахва с юмрук във въздуха. Флинтстоун се спуска да го усмири, но той го отблъсква.

— Който е слаб, болен, стар, муден, глупав — да си ходи! — крещи Танка. — Тия, които не могат да се бият, само ни пречат. Дърпат ни надолу!

— Дай тогава да ги унищожим! — жлъчно подхвърлям аз.

— Здравината на една верига се определя от най-слабото й звено — реве Танка. — Просто и ясно, Зомби. Животът е за силните!

— Стига бе, човек — опитва се да го успокои Флинтстоун. — Зомби е прав. Нали и Фъстъка е член на взвода!

— Майната ти, Флинт! — крещи Танка. — Майната ви на всички. Аз съм виновен, така ли? Аз ли съм причината?

— Зомби, направи нещо — моли ме Дъмбо. — Да не стане „Дороти“!

Дъмбо има предвид една, която превъртяла на стрелбището и обърнала автомата срещу собствения си взвод. Убила двама и ранила трима, преди сержантът да успее да я халоса с пистолет по тиквата. Всяка седмица се случва нещо от този род. Казваме му „Дороти“. Писва ти и откачаш. Някои го изливат на себе си, други — на околните. Има моменти, в които се чудя с кой ум шефовете са поверили оръжия на деца, които са под такова напрежение.

— Гледай си работата — зъби се Танка на Дъмбо. — Сякаш разбираш нещо! Или някой от вас разбира! За какъв дявол сме тук, а? Ще ми кажеш ли, бе, Дъмбо? Или ти, бе, взводния! Ще ми обясниш ли? Някой да ми обясни смисъла, иначе ще ви гръмна! Толкова ми е писнало, че ще ви очистя, всичките! Ние ли ще се справим с тях, а? С тези, дето ликвидираха седем милиарда? С какво? С какво?! — Дулото на автомата му е насочено към Фъстъка, който се е вкопчил в крака ми. — С това ли бе, а?

Смее се истерично.

При вида на автомата всички се вцепеняват. Вдигам ръце и колкото се може по-спокойно казвам:

— Редник, свали оръжието. Веднага.

— Ти какъв си, бе? Никой не може да ми заповядва! — Изправен до леглото си с автомат до бедрото. И превъртял.

Плъзгам погледа си към Флинтстоун, който е най-близо до Танка. Стои на няколко метра от дясната му страна. Флинт ми отговоря с едва доловимо кимване.

— Тъпаци с тъпаци! Запитайте се защо още не ни нападат — крещи Танка. Вече не се смее, плаче. — Ясно е, че могат. Знаят, че сме тук и знаят какво правим. Тогава защо ни оставят да го правим?

— Не знам, Танк — казвам аз спокойно. — Защо?

— Защото вече е все едно! Все едно е какво, по дяволите, правим! Това е, човече. Свършено е! — Диво размахва автомата. Сега ако дръпне спусъка… — И ти, и аз, и всички в тази проклета база сме обречени! Ние сме…

Флинт е върху него, изтръгва пушката от ръката му и го събаря. Главата на Танка се охлузва в ръба на леглото. Той се свива на топка, стиска главата си две ръце и писва колкото му глас държи. Спира за секунда, за да поеме дъх, и пак писва.

Като че ли беше по-добре да размахва автомат. За да не слуша, Кекса хуква и се затваря в тоалетната. Дъмбо затиска големите си уши и заравя глава в завивките. Портокала се промъква към мен и застава до Фъстъка, който сега е сграбчил краката ми с двете си ръце и наблюдава иззад бедрото ми как Танка се превива на пода на спалното. Единственият незасегнат от събитията е Малката. Седи на леглото си и безстрастно наблюдава как Танка се тръшка и пищи, сякаш това е обичайното му състояние.

И тогава ми просветва: те ни убиват! Бавно и мъчително, почвайки отвътре навън — от душите ни. И си спомням какво каза командирът: „Те не целят да ни победят, те искат да сломят волята ни“.

Тоест, положението е безнадеждно. Пълна лудост. Танка е нормален, щом го е разбрал.

Ето защо трябва да си иде.

47.

Главен инструктор Резник е съгласен с мен и на сутринта Танка вече го няма. Отведен е в болницата за пълно психиатрично освидетелстване. Койката му остава празна цяла седмица, а нашият взвод с един човек по-малко се смъква все по-надолу и по-надолу в класацията. Никога няма да завършим и никога няма да сменим сините гащеризони с истински униформи, никога няма да прекрачим електрическата ограда с бодлива тел, за да докажем себе си, както и да си върнем поне малка част от онова, което сме загубили.

Не говорим за Танка. Все едно че не го е имало. Трябва да вярваме, че системата е съвършена, а Танка е само несъвършена брънка от системата.

Една сутрин в хангара за обработка Дъмбо ми махва да отида до масата му. Дъмбо ще става санитар, затова го карат да прави дисекции на определени трупове, обикновено трансформирани, с цел да добие познания по анатомия. Отивам при него и той мълчаливо кима с глава към трупа на масата.

Танка!

Взираме се продължително в лицето му. Очите му са отворени, сляпо втренчени в тавана. Изглежда като жив, което е смущаващо. Дъмбо се оглежда, за да се увери, че никой не ни чува, и прошепва:

— Не казвай на Флинт.

Кимам.

— Какво се е случило?

Дъмбо клати глава. Вир-вода е под качулката.

— Точно това е най-гадно, Зомби. Не мога да разбера нищо.

Поглеждам пак към Танка. Не е блед. Кожата му е леко розова, без петна. От какво е умрял? Да е изперкал допълнително? Да се е нагълтал с лекарства?

— Няма ли да го режеш? — питам аз.

— Не!!!

Гледа ме така, сякаш съм му предложил да скочи в пропаст.

Кимам. Глупава идея. Дъмбо не е лекар, а дванайсетгодишно дете. Оглеждам се.

— Махни го от масата — казвам аз. — Да не го видят. — Както не искам да го гледам и аз. Дръпвам се, защото ми се гади. Но ми минава нещо през ум и се връщам. Бутам леко брадичката на Танка и го обръщам с лице към стената. Опипвам основата на черепа му.

— Подай ми скалпела, Дъмбо.

Не съм рязал човек преди. Не ми е работа. Бъркам с два пръста в разреза и опипвам, докато не намеря малкото проследяващо устройство, имплантирано в гръбнака на Танка. Дъмбо ме гледа зяпнал.

— За следващия новобранец — обяснявам аз. — Няма смисъл да се хаби.

Тялото на Танка отива в купа до вратата на хангара, за унищожаване. Товарят го за превоз до крайната точка от земния му път — пещите, където огънят ще го погълне, пепелта му ще се смеси със сивия дим и се издигне със спиралата от прегрят въздух, за да се посипе над нас като прашинки, твърде дребни, за да ги видим или почувстваме. Танка ще остане с нас — всъщност върху нас — докато го отмием с вечерния си душ и изтече по канализацията до септичния танк, за да се смеси с екскрементите ни и се просмуче в почвата.

48.

Заместникът на Танка се появява два дни по-късно. Знаем, че ще дойде, защото предната вечер Резник ни го съобщи по време на разбора. Не каза друго, освен името му: Катализатор. След като си тръгва, всички седим и мислим: Резник трябва да го кръстил така по някаква причина.

Фъстъка идва до леглото ми и пита:

— Какво е Катализатор?

— Някой, който трябва да подобри успеха на взвода — обяснявам му. — Който го бива в нещо.

— Стрелба? — предполага Флинтстоун. — Там сме най-зле. Кекса и аз — иди-дойди. Но Дъмбо и Малката са съвсем зле. Да не говорим за Фъстъка, който въобще не стреля.

— Я ела да ти кажа аз кой е зле! — крясва Малката. Войнствена като оса. Дай й автомат с няколко пълнителя и няма да остави жив трансформиран в радиус от двеста километра, че и повече.

След молитва Фъстъка, вместо да заспи, се мята зад гърба ми и върти, докато ми скъса нервите.

— Зомби, тя е.

— Коя тя?

— Каси! Каси е Катализатора!

Трябват ми няколко секунди, за да си спомня коя е Каси. О, Боже, пак глупости.

— Не знам.

— Именно, не знаеш!

За малко да се изпусна: как да дойде сестра ти, като е мъртва! Мълча. Сребърният медальон у Фъстъка е на Каси. Вкопчил се е в него като пиявица. Без този талисман отдавна да е последвал участта на множеството превъртели в лагера. Ето защо правят армия от деца. Защото възрастните не мислят свръхестествено. Те живеят с онези неудобни истини, които доведоха Танка до масата за дисекция.

Утринната проверка на следващия ден минава както обикновено. Новодошли няма. Няма и на кроса, нито пък на закуската. Нарамваме автоматите и се отправяме към полигона. Макар и ясен, денят е много студен. Почти никой не говори. Мълчим и се чудим къде ли се е дянал новият член на взвода.

Фъстъка вижда Катализатора пръв — в далечината, на стрелбището. Флинтстоун е прав: стреля като снайперист! Дървената мишена изскача от високата кафява трева и бум-бум — главата й става на трески. Друг опит — същия резултат. Резник стои встрани, управлява мишените. Вижда, че идваме и ускорява темпото. Мишените заскачват като зайци из тревата, а Катализатора ги сваля от първи изстрел и то преди да са се изправили. До мен Флинтстоун подсвирва изумен:

— Тоя ми скри шайбата!

Фъстъка има по-набито око. Нещо му прави впечатление. В раменете… или може би бедрата…

— Не е той, а тя!

И хуква през полето към самотната фигура с полюшващ се автомат, чието дуло дими във въздуха.

Малко преди да стигне, тя се обръща и Фъстъка отскача стреснат. Първо объркан, а после разочарован. Не е сестра му.

Странно, но отдалеч тя изглежда по-висока. На ръст е като Дъмбо, но по-слаба от него и по-възрастна. Може би петнайсет — или шестнайсетгодишна, с живо лице и дълбоки тъмни очи, гладка светла кожа и права черна коса. Първото, което човек забелязва в нея, са очите. Очи, в които не можеш да прочетеш нищо. Защото или го няма, или е твърде тайнствено.

Тя е момичето от двора — онази, която ни видя, докато се мотаехме с Фъстъка пред вратата на хангара.

— Катализатора е момиче — сумти Малката, бърчейки нос, сякаш е надушила нещо гнило. Не само, че не е най-малка, но не е и единственото момиче.

— И сега какво?! — пита паникьосан Дъмбо.

Не издържам и се разсмивам.

— Нищо, ще завършим първи — казвам.

И съм прав.

49.

Първата нощ на Катализатора сред нас — с една дума: неловка.

Без закачки, без мръсни вицове, без псувни. Напрегнати сме като смотаняци на първа среща. Първото ни момиче във взвода, ако не се брои Малката. На Катализатора, като че ли, му все е едно. Седи в леглото на Танка и чисти автомата си. Личи, че си го обича. И то много. Лъска цевта с мазния парцал, докато заблести под луминесцентното осветление. Правим се, че не я гледаме, но очите ни са все в нея. Тя сглобява оръжието, внимателно го прибира в шкафчето си и идва до моето легло. Аз се спичам. Не съм говорил с момиче на моята възраст от… откога, наистина? Отпреди Чумата. Което вече не е моят живот. Онзи беше на Бен, а аз съм Зомби.

— Ти си взводен командир — казва тя. Гласът й е равен, без емоция, като очите й. — Защо?

Ама че въпрос!

— А защо не?

Тя е по бельо и стандартната тениска без ръкави. Бретонът й стига почти до тъмните й вежди. Гледа надолу към мен. Дъмбо и Портокала спират картите и се зазяпват в нас. Малката се усмихва, предчувствайки събития. Флинтстоун, който сгъва изпрани дрехи, зарязва работата си.

— Не те бива — казва Катализатора.

— Но пък имам други качества — казвам аз с ръце, скръстени пред гърдите ми. — Трябва да ме видиш с картофобелачката.

— Имаш добро тяло. — Някой тихичко се изкисква. Мисля, че е Флинт. — Тренирал ли си нещо?

— Навремето.

Тя стои над мен с юмруци на кръста. Босите й стъпала са като залепени за пода. Очите й ме смущават. С тъмната си дълбочина. Какво има в тях — нищо или всичко?

— Футбол?

— Позна.

— И бейзбол, сигурно.

— Като по-малък.

Тя рязко сменя темата.

— Този, на чието място дойдох, бил изкукал.

— Аха.

— Защо?

Свивам рамене.

— Има ли значение?

Тя кимва. Няма значение.

— В моя взвод бях взводен командир.

— Може.

— Това че си командир не значи, че ще станеш сержант.

— Сигурно.

— Категорично. Интересувала съм се.

Тя се врътва на босата си пета и тръгва към леглото си. Свеждам очи и виждам, че ноктите на краката ми се нуждаят от изрязване. Стъпалата на Катализатора са съвсем малки с кокалести пръстчета. Вдигам очи и я виждам да крачи към банята, с хавлия, преметната през рамото. Спира на вратата.

— А ме е пипнал някой, а съм му видяла сметката.

Думите й не са нито смешни, нито заплашителни. Съобщава го като факт, все едно ни осведомява за времето.

— Ще предам на останалите — казвам аз.

— И като съм под душа, стойте надалеч. Мразя натрапници.

— Ясно. Нещо друго?

Тя мълчи, гледайки ме от другия край на стаята. Чувствам се напрегнат. Какво ли следва?

— Обичам шах. Ти играеш ли?

Аз клатя глава. Свиркам на момчетата:

— Някой от вас да играе шах?

— Не — отговаря Флинт. — Но ако е в настроение за един гол покер…

Преди да съм мигнал, виждам следното: Флинт — на земята, държи се за гърлото и рита като настъпен бръмбар. Катализатора — над него.

— И никакви унизителни, сексистки или псевдомачовски подмятания.

— Страшна си!

Малката е във възторг. Май ще трябва да преразгледа отношението си към Катализатора. Не е зле да има друго момиче наоколо.

— Десет дни на половин дажба заради простъпката ти! — казвам аз на Катализатора. Флинт си го изпроси, но тя трябва да разбере кой е шеф в отсъствието на Старши инструктора.

— Ще ме докладваш ли?

В гласа й няма страх. Или гняв. Нищо.

— Разбирай го като предупреждение.

Тя кима, отстъпва от Флинт и се шмугва край мен, за да вземе тоалетните си принадлежности. Мирише на… ами, на момиче. Позамайвам се за секунда-две.

— Стана ли взводен командир, ще ти го върна — казва тя, като замята бретона си.

50.

Седмица след пристигането на Катализатора взводът ни се изкачи от десето на седмо място. След три седмици изместихме деветнайсети взвод от петото му място в класацията. В предпоследната седмици ни отнеха шестнайсет точки и се простихме с четвъртото място. Една тежка загуба.

Кекса, който не го бива да говори, но смята отлично, анализира резултата. Почти няма какво да подобрим. Втори сме на пътеката с препятствия. Трети по време във въздушните тревоги и първи в раздел „други“ — мъглява категория, отразяваща вътрешния ред и примерното поведение. Слабото ни място е стрелбата, където сме на шестнайсето място — въпреки наличието на феноменални стрелци като Кекса и Катализатора. Ако не подобрим този показател през следващите две седмици, сме обречени.

Не е нужно да, човек да е математик, за да разбере защо сме така зле. Взводният не умее да стреля! Затова той отива при Старши инструктора и иска допълнителни часове за упражнения. Но резултат няма.

Старая се, правя нещата както трябва, но ако от цял пълнител с трийсет патрона уцеля поне веднъж, то това е постижение. Чиста случайност, според Катализатора. И Фъстъка можел да уцели от трийсет изстрела. Старае се да не го показва, но отчайващата ми непохватност я вбесява. Бившият й взвод е на второ място. Ако не я бяха пратили при нас, със сигурност щеше да завърши и да е първа на опашката за сержантско звание.

— Искам да ти предложа нещо — казва тя една сутрин, докато вървим към плаца за задължителния крос. Красивият й бретон й е привързан с лента. Не че ме вълнува, де. — Ще ти помогна, но при едно условие.

— Има ли нещо общо с шахмата?

— Да подадеш оставка като взводен командир.

Поглеждам я. От студа прасковените й бузи са станали алени. Тя е от спокойния тип хора, но не кротка като Кекса, а тиха и твърда. Очите й те прорязват като скалпели.

— Станал си командир без да искаш, а и не ти е присърце. Отстъпи на мен — казва тя, впила поглед в пътеката.

— Защо толкова ти е притрябвало?

— Увеличава шанса ми за оцеляване.

Вървим по пътеката от плаца, през паркинга на болницата, към летището. Пред нас е електроцентралата, бълваща черен и сив дим.

— Да направи така — казвам аз. — Помагаш ми, печелим и се оттеглям.

Безсмислено предложение. Ние сме войници. Резник решава кой ще е взводен командир. А и да си командир не е важно. Важно е кого ще произведат в сержант. Това, че си командир помага, но не е гаранция, все пак.

Един изтребител прелита с грохот. Връща се от нощен патрул.

— Имаш ли обяснение? — казва тя, загледана в един хеликоптер, който се полюшва над зоната за кацане. — Защо всичко работи, въпреки електромагнитния импулс.

— Не — простичко отговарям аз. — Ти имаш ли?

Дъхът й изглежда като малки бели експлозии в ледения въздух.

— Подземни бункери… това трябва да е обяснението. Това или…

— Или какво?

Тя поклаща глава и въздиша шумно; въздухът изсвистява от поруменелите й от студ бузи; черната й коса, облята в ярка утринна светлина, се полюшва напред-назад в такт с тичането.

— Твърде шантаво е — казва тя най-накрая. — Давай, Зомби, тичай! Нали си футболна звезда!

Аз съм с педя по-висок. Една моя крачка е равна на нейни две. Така че я изпреварвам.

С нищожна разлика.

Следобеда сме на полигона. Стреляме, а Портокала управлява мишените. Катализатора ме наблюдава известно време, след което идва да ми съобщи мнението си.

— За нищо не ставаш.

— Знам. И?

И се усмихвам широко. Някога това беше най-силното ми оръжие. Да не се хваля, но докато шофирах, внимавах да не заслепя някой от отсрещното движение. Сега усмивката ми не произвежда какъвто и да било ефект върху Катализатора. Тя изобщо не се смущава. Дори не мига.

— Като цяло не си зле. Какво се случва, когато стреляш?

— Най-общо казано, не улучвам.

Тя поклаща глава. Като говорим за усмивки, аз дори не съм виждал и най-слаб намек за, макар и скептична, усмивка на лицето й. Ще я измъкна насила! Вече не съм Зомби, а по-скоро Бен. Човек трудно се разделя със старите си навици.

— Искам да кажа — между теб и целта — казва тя.

Ъ?

— Ами, като се появи…

— Не. Питам какво се случва между това — сочи пръстите на дясната ми ръка — и онова. — Сочи мишената.

— Ти ме разби.

— Мисли за оръжието като за част от теб. Не стреля автоматът, стреляш ти. Сякаш духаш глухарче. Духаш и отвяваш куршума към мишената.

Тя сваля автомата от рамото си и кима към Портокала. Никой не знае къде точно ще се появи мишената, но главата й се разлита на трески още преди напълно да се е изправила.

— Представи си, че няма празно място. Че няма друго, освен теб. Ти си всичко. Пушката. Куршума. Целта. Всичко си ти.

— И какво, с главата си ли гърмя?

Близо съм до целта си да изтръгна усмивка. Лявото ъгълче на устата й потрепва.

— Това ми прилича на дзенбудизъм — не се отказвам аз.

Тя бърчи вежди. Трети опит.

— По-скоро е квантова механика.

Кимам сериозно.

— Да, да! Това имах предвид и аз. Квантова механика.

Тя се извръща. За да скрие усмивката си? За да не видя как скърца със зъби? Като се обръща към мен, виждам само един оловен поглед.

— Ти искаш ли да завършиш?

— Искам да се отърва от Резник.

— Не е достатъчно. — Тя сочи към един от шперплатовите силуети в далечината. Вятърът си играе с бретона й. — Какво виждаш, като гледаш целта?

— Виждам шперплатов силует на човек.

— Добре, но кой?

— Аха, разбрах. Понякога си представям Резник.

— Това помага ли?

— Знам ли…

— Всичко е във връзката — казва тя. Дава ми знак да седна. Сяда пред мен и улавя ръката ми. Нейната е ледена, като на труповете в хангара.

— Затвори очи. Хайде. Сега мисли. Но не за себе си и не за целта. А за това, което ви свързва. Един лъв и една газела. Какво ги свързва?

— Хм. Гладът?

— Това са отнася само за лъва. Питам какво ги свързва.

Труден изпит. Май сгреших, като я помолих да ме учи. Сега, освен за левак, ще ме мисли и за тъп.

— Страхът — прошепва ми тя, сякаш споделя голяма тайна. — Газелата се страхува от лъва. Лъвът се страхува от глада. Свързани са с невидима верига и тя е страхът.

Верига. Нося я в джоба си, завършва със сребърен медальон. От нощта, в която умря сестра ми. Преди хиляда години. Или снощи? Свърши се. Никога не свършва. Не е черта — граница между онази нощ и деня сега. Тя е кръг. Пръстите ми се сключват около нейните.

— Не знам коя е веригата ти — продължава тя. Топлият й дъх е в ухото ми. — Различна е за всеки. Но те знаят. От „Страната на чудесата“. Заради нея ти дават автомат. Същата верига те свързва и с мишената ти. — След което, сякаш прочела мислите ми, добавя: — Тя не е черта, Зомби. Тя е кръг.

Отварям очите си. Залязващото слънце рисува около нея златен ореол.

— Няма празнина. Всичко е свързано.

Тя кимва и ме побутва да стана.

— Хайде, стъмва се.

Вдигам автомата и прикладвам. Никога не знаеш откъде ще се появи мишената, но знаеш, че ще се появи. Катализатора дава знак на Портокала и високата, мъртва трева прошумолява вдясно от мен само милисекунда преди целта да се появи. Но това ми е предостатъчно. То е цяла вечност.

Няма празнина. Нищо между мен и не-мен.

Главата на мишената се разлита на трески с шумно пукане. Портокала крещи и ме поздравява с юмрук във въздуха. Без да мисля, грабвам Катализатора през кръста, вдигам я и я завъртам около себе си. Само една суперопасна секунда ме дели от това да я целуна. Като я пускам, тя отстъпва няколко крачки и внимателно прибира разпиляната си коса зад ушите си.

— Направих го, без да искам — казвам аз. Трудно е да се разбере кой от нас е по-объркан. И двамата се мъчим да успокоим дъха си. Сигурно по различни причини.

— Направи го пак — казва тя.

— Кое — изстрела или прегръдката?

Крайчето на устната й потрепва. Май ще успея!

— Избери по-важното.

51.

Денят на дипломирането.

Новите ни униформи ни чакат. На връщане от закуска ги намираме по леглата си — изгладени, колосани и грижливо сгънати. Като допълнителна изненада — най-новото в техниката за откриване на извънземни: лента за чело с малък прозрачен диск, който се плъзга пред лявото око. Гледани през него, трансформираните светят. Или поне така ни казват. По-късно същия ден, като попитах инструктора как работи, той просто ми отговори: „Нечистите светят в зелено.“ Когато учтиво го помолих за кратка демонстрация, той се засмя: „Ще я получиш на бойното поле!“

За първи път от пристигането ни „Кемп Хейвън“ — а вероятно и за последен в живота ни — ние отново сме деца. Дивеем, скачаме от легло на легло и се поздравяваме с юмруци. Катализатора е в тоалетната, за да се преоблече. Останалите от нас се преобличат в стаята, тръшкайки омразните сини гащеризони в един голям куп на пода. Малката е осенена от блестящата идея да ги изгорим. Добре, че е Дъмбо, който в последната секунда изтръгва запалената кибритена клечка от ръката й.

Единственият без униформа седи на леглото си в бял анцуг и люлее крака, със скръстени ръце и увиснала на километър долна устна. Не съм го забравил. Знам какво му е. Като се обличам, сядам до него и го потупвам по крака.

— И ти ще получиш. Дръж се.

— Две години, Зомби.

— Е, и? Помисли как ще закоравееш през това време! Ще ни сложиш в джоба си!

След дипломирането ни ще преместят Фъстъка в друг взвод. Обещах да му се обаждам, като се връщам в базата, макар изобщо да не знам кога — и дали — ще се върна някога. Нашата мисия все още е секретна и е известна единствено на Централното командване. Дори и Резник не знае къде отиваме. Все ми е едно, стига ми, че няма да съм с него.

— Хайде, бе! Не се ли радваш за мен? — опитвам се да го ободря аз.

— Ти няма да се върнеш. — Казва го така уверено и с такъв яд, че не знам какво да му отговоря. — Няма да те видя повече.

— Ще ме видиш, Фъстък! Обещавам ти.

Той ме блъска с все сила. После отново и отново, право в сърцето. Сграбчвам китката му, но той продължава с другата ръка. Хващам и нея и му заповядвам да спре.

— Не обещавай, не обещавай, не обещавай! Не обещавай нищо — никога, никога, никога!

От малкото му личице блика ярост.

— Стига бе, Фъстък. — Свивам ръцете му и се навеждам, за да го погледна отблизо. — Има неща, които дори не е нужно да обещаваш. Просто ги правиш.

Бъркам в джоба си и изваждам медальона на Сиси. Разкопчавам верижката. За първи път, откакто я поправих в лагера. Кръгът е отворен. Слагам го на шията на Фъстъка и щраквам. Кръгът е затворен.

— Каквото и да стане, ще се върна за теб — обещавам аз.

През рамото му виждам Катализатора. Излиза от банята, с коса, прибрана под новата й барета. Ставам и й отдавам чест.

— Редник Зомби, госпожице взводен командир!

— Моят единствен ден на слава — казва тя, отвръщайки на поздрава. — Всеки знае кого ще произведат в сержант.

Аз свивам рамене скромно.

— Не давам ухо на слухове.

— Обеща нещо, което и да искаш, няма как да изпълниш — каза тя с равен глас, което беше обичайния й начин на изразяване. Лошото бе, че го каза пред Фъстъка. — Да направим все пак един шах, а Зомби? Може пък да те бива за това.

Тъй като смехът е най-безопасната реакция в момента, се размивам.

Вратата се отваря с трясък и Дъмбо извиква:

— Сър! Добро утро, сър!

Хукваме да се строим пред леглата, докато Резник крачи из стаята за последната си проверка. Необичайно кротък, като за него. Не ни нарича червеи или отрепки. Но е заядлив, както винаги. Ризата на Флинтстоун — разпасана. Баретата на Портокала — накриво. Перва с два пръста един конец, който само той може да забележи върху яката на Малката. Надвесва се над нея и дълго се взира в лицето й. Сериозността му е почни комична.

— Е, редник? Готова ли си да умреш?

— Сър, да, сър! — Малката крещи като истински войник, с все сила.

Резник се обръща към нас.

— А вие? Готови ли сте?

Гласовете ни прогърмяват в едно:

— Сър! Да, сър!

Преди да тръгне, Резник ми заповядва:

— Крачка напред, редник! Идваш с мен. — Поздрав за последно към взвода и: — Ще се видим на тържеството, деца.

Докато тръгвам, Катализатора ми хвърля един поглед, в смисъл „Казах ли ти!“

Сержантът прекосява с маршова стъпка плаца, а аз го следвам на две крачки разстояние. Новобранци в сини гащеризони нанасят последни щрихи по трибуната за празника: закачат знамена и разстилат червен килим. Над казармите се вее огромен лозунг: „НИЕ СМЕ ЧОВЕЧЕСТВОТО“. А срещу него: „НИЕ СМЕ ЕДНО“.

Влизаме в една с нищо незабележителна едноетажна сграда в западната част на лагера, като минаваме през бронирана врата с надпис: „Само за упълномощен персонал“. Следва скенер, обслужван от тежковъоръжени войници с каменни лица. Асансьор, който ни сваля четири етажа под земята. Резник не говори. Не ме и гледа. Вече се досещам къде отиваме, но не знам защо. Нервно оправям униформата си.

Дълъг коридор с флуоресцентна светлина. Още едно КПП. Други тежковъоръжени войници с каменни лица. Резник спира пред една необозначена врата и плъзва картата си в улея на ключалката. Влизаме в малка стая. Мъж в униформа на лейтенант ни посреща на вратата и по един дълъг коридор ни въвежда във внушителен кабинет. Зад бюрото седи мъж и прелиства разпечатки.

Вош.

Освобождава Резник и лейтенанта и оставаме сами.

— Свободно, редник.

Разкрачвам се и прибирам ръце отзад. Дясната ми ръка хлабаво държи лявата ми китка. Стоя пред голямото бюро, с поглед напред и изпъчени гърди. Той е върховният главнокомандващ. Аз — презрян редник, дори не и истински войник засега. Сърцето ми заплашва да скъса копчетата на чисто новата ми риза.

— Е, Бен, как си?

Усмихва се топло. Аз съм си глътнал езика и мълча. А и съм отвикнал да ме наричат Бен. Толкова месеци бях Зомби, че сега името ми звучи странно.

Той очаква отговор и аз изтърсвам първото, което ми минава през ума:

— Сър! Готов съм да умра, сър!

Той кима, все още усмихнат, после става, заобикаля бюрото и ми казва:

— Да поговорим свободно, като войник с войник. Нали вече си такъв, сержант Периш?

И тогава ги виждам: сержантските нашивки в ръката му! Катализатора е била права! Изпъвам се в стойка „мирно“, докато Вош ги закрепва на якичката ми. Потупва ме по рамото. Сините му очи дълбаят в моите.

Едва издържам погледа му. Кара ме да се чувствам напълно незащитен, сякаш гол.

— Загубили сте човек — казва той.

— Да, сър!

— Няма по-лошо от това.

— Да, сър.

Той се обляга на бюрото и скръства ръце.

— Профилът му беше отличен. Не толкова добър като твоя, но… Поуката, Бен, е, че всеки може да се пречупи някога. Все пак сме хора, нали?

— Да, сър.

Той се усмихва. Защо?! В бункера е студено, но аз започвам да се потя.

— Питай нещо, ако искаш — казва той, като ми маха окуражително.

— Сър?

— Задай ми въпроса, който те мъчи, откакто видя Танка в хангара за преработка. Този, който не зададе на старшия си инструктор, когато му върна проследяващото устройство на редника.

— Как е умрял?

— Нагълтал се е с лекарства. Изпуснали са го от око — и край. — Посочва стола до мен. — Седни, Бен. Искам да поговоря с теб.

Сядам като на тръни, на ръба на стола, с изпънат гръбнак и вдигната брадичка. Ако има седнала поза „мирно“, то това е тя.

— Издръжливостта на всеки има определен предел — казва той. Очите му са сини, като моите. — Ще ти разкажа за себе си. Две седмици след началото на Четвъртата вълна прибирахме оцелели от един бежански лагер на десетина километра оттук. Впрочем, не всички оцелели. Само децата. Без да ги проверим, защото не очаквахме да открием трансформирани. И като не знаехме кой е враг и кой не, взехме решение да унищожим всички възрастни. Всички над петнайсетгодишна възраст.

Лицето му помръква. Погледът му бяга встрани. Вкопчил се е в бюрото като удавник в сламка. Кокалчетата на ръцете му са бели като тебешир.

— По-точно, аз реших. — Поема дълбоко дъх. — Избихме ги, Бен. Отведохме децата и избихме възрастните. Всичките, Бен, до крак. След което опожарихме лагера. Изтрихме го от лицето на планетата.

Поглежда към мен. Изумен, виждам сълзи в очите му.

— Ето тогава рухнах. По-късно с ужас разбрах клопката. Бях се превърнал в инструмент на врага. На всеки трансформиран избивахме трима чисти. Трудно ми е, но трябва да свикна с мисълта. Разбираш ли?

Кимам. Той се усмихва тъжно.

— Естествено, че разбираш. Ръцете и на двама ни са изцапани с кръв. Невинна кръв.

Той се изправя. Стегнат, делови. Сълзите му са изчезнали.

— Сержант Периш, днес ще се дипломират четирите най-добри взвода от вашия батальон. Като командир на взвода-победител имаш право да избереш мисията си. Два взвода ще останат да охраняват базата. Другите два ще действат на територията на врага.

Трябват ми няколко минути, за да схвана. Той ми ги дава. Взима една от компютърните разпечатки и ми я показва. Пълна е с цифри, криволичещи черти и непонятни символи.

— Надали ще я разчетеш — казва той. — Имаш ли някакви предположения?

— Нищо повече от това, сър — отговарям аз. — Само предположения.

— Анализ на трансформирано човешко същество. „Страната на чудесата“.

Кимам. А защо? Сякаш разбирам нещо!

„О, анализ… Моля, продължавайте!“

— Доскоро не можехме да разчетем трансформираните участъци в мозъците на жертвите — или клонингите, или… както искаш ги наречи. Е, вече можем. — Той вдига разпечатката. — Ето как, сержант Периш, изглежда едно извънземно съзнание.

Аз пак кимам. Този път — не съвсем неоснователно.

— Знаете какво мислят!

— Точно така! — Той сияе. — За да победим, не ни трябва нито стратегия, нито тактика, нито технология. Тази — а и всяка — война се печели, като разбереш мисленето на противника. Точно с това се занимаваме.

Чакам да ми обясни. Как ли мисли врагът?

— Повечето от предположенията ни бяха верни. Наблюдавали са ни доста време. Извънземен интелект е бил вграден в определен брой хора по света — „спящи“ агенти, чакащи сигнал за координирана атака, след като средствата за масово поразяване намалят числеността на населението до приемливо ниво. Знаем как се развиха нещата в „Кемп Хейвън“, но се боя, че останалите бази не са имали нашия късмет.

Той шляпва с разпечатката по бедрото си. И окуражително се усмихва, защото явно съм го погледнал стреснато.

— Една трета от всички оцелели. Внедрени тук, за да унищожат преживелите първите три вълни. Теб. Мен. Колегите и приятелите ни. Всички нас. Ако и ти, като Танка, се страхуваш, не се бой. Няма да има Пета вълна. Не ни ли унищожат напълно, няма да си покажат носа от кораба.

— Затова ли не ни…

— Нападат? Вероятно затова. Пазят планетата за бъдещото й колонизиране. Войната сега е война на изтощение. Ресурсите ни са ограничени и няма да траят вечно. Знаем го. И те го знаят. Без продоволствие, без развръщане на значителна бойна сила, тази база — а и всички останали — ще отслабне и умре. Като лоза с прерязани корени.

Странно. Той продължаваше да се усмихва. Сякаш апокалиптичният сценарий го възбужда.

— В такъв случай — какво ще правим? — питам аз.

— Единственото, което можем, сержант. Ще ги атакуваме.

Казва го без съмнение, без безнадеждност и без страх.

Ще атакуваме!

Ето защо е командир. Изправен над мен, усмихнат, уверен, с изваяно лице, като на древна статуя. Благороден, мъдър и силен мъж. Канарата, в която ще се разбият вълните на извънземните. „Ние сме човечеството“, пишеше на плаката. Поправка: ние сме негово слабо отражение… бледи сенки… далечно ехо. Той е човечеството: неговото туптящо, несломено, непобедимо сърце. В този момент, ако Вош ми беше казал да жертвам живота си за каузата, щях да го направя. Без нито секунда колебание.

— Което ни връща към мисията ти — казва той тихо. — Нашите разузнавателни полети са установили наличие на значителни количества трансформирани бойци, струпани в Дейтън и околностите. Ще ги атакуваме с един взвод, който в продължение на четири часа ще действа без външно подкрепление. Шансът за оцеляване е едно към четири.

Прочиствам гърлото си.

— А другите два взвода ще бъдат тук.

Той кимва. Сините му очи са като свредели.

— Сам реши.

Същата лека, загадъчна усмивка. Знае какво ще кажа. Знаел го е още преди да прекрача прага. От профила ми в „Страната на чудесата“? Надали. Знаел го е, защото познава мен.

Ставам от стола и се изпъвам като струна.

И му казвам това, което той знае предварително.

52.

В точно девет часа целият батальон е строен на плаца: море от сини гащеризони, предвождано от четирите най-добри взвода в ослепителните им нови униформи. Повече от хиляда новобранци в опънат по конец строй, с лице на изток — началото на началата, взрени в трибуната с високоговорители, издигната ден преди това. Знамената шумолят в ледения бриз, но ние не чувстваме студа. В сърцата ни пламти огън, по-жарък и от този, който изпепели Танка. Висшият състав на Централното командване минава пред отличилите се взводове, стиска ни ръце и ни поздравява за добре свършената работа. После идва ред да ни поздравят и старши инструкторите. Винаги съм си представял какво ще кажа на Резник, като ми подаде ръка. „Благодаря, че превърнахте живота ми в пълен ад.“ „Умри, кучи сине.“ Или просто „Умри.“ Или кратко и ясно: „Майната ти!“ Но като ми подава ръка, изгубвам самообладание. Иска ми се да го фрасна и прегърна едновременно.

— Поздравления, Бен — казва той, което окончателно ме разбива. Не съм и допускал, че знае името ми. Той ми смигва и продължава напред край строя.

Следват няколко кратки речи от офицери, които не съм виждал досега. После дават думата на главнокомандващия и всички изпадаме в див екстаз: размахваме барети и юмруци, крещим. Ехото от околните сгради удвоява грохота. Сякаш сме двойно повече. Вош вдига ръка, бавно и тържествено и френетичните възгласи изведнъж секват — сякаш е щракнал ключ. Козируваме. Толкова е тихо, че се чува туптенето на сърцата и развълнуваното ни дишане. След онова, което ни събра тук и всичко, през което преминахме, след всичката кръв, смърт и огън, след страшното огледало на „Страната на чудесата“ и още по-страшната истина за бъдещето в стаята за екзекуции, след месеци нечовешки тренировки, които пратиха по-слабите на оня свят, ние сме тук. Оцеляхме, но се простихме с детството. Сега сме войници, сигурно последните войници в света, последната и единствена надежда на Земята. Сплотени от духа на мъстта.

Не чувам и дума от словото на Вош. Гледам слънцето, което изгрява над рамото му, между двата комина на централата. Светлината му трепти по космическия кораб над нас — едно-единствено грозно петънце в едно прекрасно небе. Толкова дребно, толкова незначително. Имам чувството, че мога да се пресегна, да го откъсна от небето, да го хвърля на земята и да го размажа с пета. Пламъкът в гърдите ми се нажежава до бяло, обзема и последния милиметър от тялото ми. Топи костите ми, изгаря кожата ми. Аз съм слънце, избухващо в свръхнова.

Не бях точен, като казах, че Бен Периш умря в деня, в който напуснах центъра за рехабилитация. Влачих със себе си вонящия му труп през всичките месеци на подготовката. Сега и последният остатък от него изгоря, докато се взирах в самотната фигура, която запали този огън. Човекът, който ми показа истинското бойно поле. Който ме опустоши, за да ме презареди. Който ме уби, за да живея. Виждам, че в този миг той ме гледа — с леденосините си очи, които проникват до дъното на душата ми. И знам — знам какво мисли.

„Ние сме едно, ти и аз! Братя по омраза, братя по коварство, братя по мъст!“

VII. Смелостта да убиваш

53.

„Ти ме спаси.“

Бях в прегръдките му, докато изричаше тези думи.

И си мисля:

„Тъпачка! Тъпо, тъпо, тъпо същество! Как го допусна? Как, как, как!“

Правило номер едно: Не вярвай на никого. От което следва второто: за да си жив, стой сам.

А аз наруших и двете правила.

Виж ги колко са хитри! Знаят, че страхът ни събира и ще ни изтребят накуп.

Лошото е, че имах шанс и го проиграх. Ако Ивън не ме бе открил, щях да съм мъртва досега.

Чувствам тялото му с гърба си, ласкавата му ръка около кръста ми и дъха му, който приятно гъделичка шията ми. Стаята е съвсем студена и ще е чудесно да се мушнем под завивките, но не искам да мърдам. Защото ми е хубаво. Прокарам длан по голата му ръка, спомняйки си топлината на устните му и копринената мекота на косата му между пръстите ми. Момчето, което никога не спи, спи. Корабокрушенец на брега на Касиопея — остров сред океан от кръв. „Ти имаш своето обещание, аз имам теб.“

Не мога да му се доверя. Трябва да се доверя.

Не мога да остана с него. Не мога да го изоставя.

Късметът вече не е достатъчен. Разбрах го от Другите.

Но може ли да се разчита на любовта?

Не казвам, че го обичам. Дори не знам как се чувства човек, като е влюбен. Знам само как ме караше да се чувствам Бен Периш, което не може да се опише с думи. Не и с тези, които аз знам.

Ивън се размърдва зад мен.

— Късно е — промърморва той. — Спи!

Откъде знае, че съм будна?

— Ами ти?

Той се претъркулва, става и се отправя към вратата. Аз се надигам. Сърцето ми бие като лудо, неясно защо.

— Къде отиваш?

— Да огледам наоколо. Няма да се бавя.

След като излиза, аз се събличам и нахлузвам една от карираните му селски ризи. Дантелените пижамки на Вал не са ми по вкуса.

Връщам се в леглото и се завивам като пашкул. Ама че студ! Вслушвам се в тишината. На къщата без Ивън. Отвън долитат слабите звуци на пустошта. Далечният лай на диви кучета. Воят на вълк. Писъкът на совите. Зима е и природата шепне. С идването на пролетта звуците ще избуят в симфония.

Чакам го да се върне. Минава час. После два.

Най-сетне чувам издайническо скърцане и затаявам дъх. Обикновено го чувам, като се връща през нощта. Тръшкането на кухненската врата. Тропането на ботушите му по стълбите. Сега не чувам друго, освен леко скърцане отвън.

Посягам и взимам Люгера от нощното шкафче. Винаги го държа до мен.

Първата ми мисъл е: „Той е мъртъв! И някой Заглушител идва да ми свети маслото!“

Измъквам се от леглото и на пръсти се приближавам до вратата. Долепям ухо. Затварям очи, за да се съсредоточа. Държа пистолета както трябва, с две ръце. И проигравам наум всяка своя стъпка, както ме е учил той.

Лява ръка на бравата. Завъртам, дърпам, две крачки назад, вдигам пистолета.

Завъртам, дърпам, две крачки назад, вдигам пистолета и…

Скръъъъъц!

Стига теории.

Блъскам вратата, крачка назад и насочвам пистолета. Ивън отскача и се блъска в стената. Ръцете му инстинктивно се вдигат при вида на дулото.

— Ей! — крещи той. Ококорен, с вдигнати ръце, като крадец, спипан на местопрестъплението.

— Ти какво търсиш тук! — Цялата се треса от яд.

— Върнах се, за да видя как си. Ще бъдеш ли така любезна да свалиш тоя пистолет?

— Знаеш, че можеше и да не отворя — зъбя му се аз, докато прибирам оръжието. — Можех да те застрелям през вратата.

— Следващият път задължително ще почукам. — Сладка несиметрична усмивка, неговият запазен знак.

— Правилно — вместо да ми изкарваш ума, чукай. Веднъж, ако си решил да влезеш и два пъти, ако просто минаваш да ме позяпаш през ключалката. — Очите му шарят между лицето, ризата ми (всъщност ризата му) и голите ми крака. Задържат се най-вече там, преди да се върнат на лицето ми. Погледът му е топъл. Краката ми са студени.

Той почуква веднъж на касата. Пропускът да влезе, е усмивката му.

Сядаме на леглото. Опитвам се да забравя факта, че съм облечена в ризата му и тя мирише на него, че той седи на една педя от мен и също мирише на себе си и че в стомаха ми сякаш тлеят въглени.

Искам да ме докосне пак. Искам да усетя ръцете му, нежни като облаци. Но се боя, че ако ме докосне, всичките седем милиарда атоми, от които се състои тялото ми, ще се взривят и ще се разпръснат из вселената.

— Дали е жив? — тихо прошепва той. Тъжен и отчаян, като преди. Странно. Защо мисли за Самс?

Свивам рамене. Как мога да знам отговора на въпроса му?

— Знаех кога Лорън беше жива. Искам да кажа — разбрах, когато вече не бе. — Улавя юргана и прокарва пръсти по шевовете му — внимателно, сякаш проучва карта на съкровище. — Чувствах го. Бяхме останали само аз и Вал. Вал беше тежко болна, отиваше си. Знаех кога ще ме напусне, с точност почти до час. Шест души бяха минали вече по този път.

Минава минута, преди да продължи. Разстроен е. Погледът му шари. Стрелка се из стаята, сякаш търси нещо, което да го разсее или обратно — нещо, за което да се залови. Сякаш му преча. И правя спомена още по-мъчителен.

— Един ден бях отвън — казва той — простирах пране. И изведнъж ме обзе странно чувство. Сякаш нещо ме блъсна в гръдния кош. Искам да кажа, чувството бе съвсем реално — физическо, не духовно. Не някакъв глас, който да ми нашепне, че ни е напуснала. Беше като удар с юмрук. Но аз разбрах. Хвърлих прането и хукнах към дома й…

Той поклаща глава. Докосвам коляното му, но се дръпвам. След първото докосване всичко е прекалено лесно.

— Как го е направила? — питам аз. Не искам да го насилвам. Той е емоционален айсберг, две трети от душата му са под повърхността. Слуша, вместо да говори и пита, вместо да дава отговори.

— Обеси се — казва той. — Аз я свалих. — Отвръща поглед. С мен е, но в мислите си е с нея, там. — После я погребах.

Не зная какво да кажа. Така че не казвам нищо. Мразя да дрънкам глупости.

— Така става — казва той след дълго мълчание. — Когато обичаш някого. Нещо се случва с него и те блъска в сърцето. Не преносно. А буквално. — Свива рамене и се смее тихо, сякаш в себе си. — Все едно. Поне аз го преживях така.

— И мислиш, че Сами е жив? Иначе да съм го почувствала?

— Не знам. — Той свива рамене и се засмива смутено. — Звучи глупаво. Съжалявам, че заговорих за това.

— Обичал си я силно, нали?

— Израснахме заедно. — Очите му се оживяват. — Като деца, ако тя не беше у нас — аз бях у тях. После пораснах и трябваше да помагам на баща си, но след работа винаги бях у тях.

— Идваш оттам, нали? От дома на Лорън.

По бузата му се търкулва сълза. Избърсвам я с палеца си, също както той избърса сълзите ми в нощта, в която го попитах дали вярва в Бог.

Той се навежда и неочаквано ме целува. Ей така.

— Защо ме целуна, Ивън? — Мисли за Лорън, а ме целува мен. Чувствам се особено.

— Не знам — Свежда глава. Виждала съм го загадъчен, мълчалив, страстен… а сега и като срамежливото малко момче.

— Следващият път си измисли причина — дразня го аз.

— Добре. — И ме целува отново.

— Причина? — тихо питам аз.

— Ъ-ъ… Че си красива?

— Става. Дори и да не е вярно, става.

Той обгръща лицето ми с нежните си ръце и се навежда за трета целувка, която е така дълга, че разгаря тлеещата жарава в мен и кара мъха по тила ми да настръхне и затанцува от щастие.

— Вярно е — шепне той и устните ни се докосват.

Заспиваме, сгушени един в друг като лъжички в чекмедже. Дланта му нежно обгръща деколтето ми. Събуждам се за малко в мъртвите часове на нощта. В гората съм, в моя спален чувал: аз, моето плюшено мече и автомата ми. Плюс някакъв непознат, който притиска тялото си в моето!

Стига, Каси, спокойно. Всичко е наред. Това е Ивън. Който те спаси, който те излекува и който е готов да рискува живота си заради твоето абсурдно обещание. Ивън Орловото Око, който те откри. Ивън, обикновеното фермерско момче с топли и нежни длани.

Стоп! Сърцето ми прескача един такт. Какво ще е това фермерско момче с меки длани?

Бутам ръката му от гърдите си. Той се размърдва и изсумтява във врата ми. Мъхът по тила ми вече танцува друг танц. Предпазливо прокарвам пръсти по дланта му. Мека като памук!

Само без паника. Нали от месеци не е пипал земеделска работа! А и умее да се грижи за кожичките на ноктите си… Но може ли мазоли, трупани цял живот, да изчезнат само за няколко месеца ловуване!

Ловуване?

Навеждам се леко, за да помириша пръстите му. Може и да се дължи на развинтеното ми въображение, но надушвам барут, парлив, метален дъх на барут. Кога е стрелял? Не е бил на лов тази вечер. Ходил е на гроба на Лорън.

Лежа ококорена в ръцете му. Разсъмва се. Сърцето му тупти до тила ми, а моето блъска в шепата му.

— Сигурно си лош ловец. Почти не се връщаш с дивеч.

— Напротив, добър съм.

— Но ти е жал да убиваш?

— Когато трябва, не ми е жал.

Кога, Ивън Уокър?

54.

Следващият ден е агония.

Знам, че няма как да му го кажа направо. Твърде рисковано е. Ами ако най-лошото се окаже вярно? Ако Ивън Уокър, фермерското момче, се окаже Ивън Уокър Човекоизменника? Или — немислимото (дума, която чудесно обобщава извънземното нашествие): Ивън Уокър Заглушителя. Казвам си, че второто е нелепо. Кой Заглушител ще ме лекува, ще ме нарича с галени имен и ще се гушка с мен в тъмното? Заглушителят просто ще ме… ясно, заглуши.

Реша ли да вляза в двубой с него, с мен е свършено. Ако не е този, за който се представя, той просто ще ме унищожи. Каквито и да са били причините да ме държи жива досега, ще е принуден да ме очисти, след като съм разкрила тайната му.

Спокойно. Мисли. Не избързвай, както винаги, Съливан. Не е в твой стил, но се опитай поне веднъж да бъдеш последователна.

Давам вид, че всичко е наред. Докато закусваме, се опитвам да завъртя разговора около живота му преди събитията. Какво е вършил във фермата? Какво ли не, казва той. Карал трактор, косил сено, хранел животните, поправял сечива, опъвал бодлива тел. Очите ми са вперени в ръцете му, а умът ми му търси оправдания. Работил с ръкавици? Не е лошо, но как да попитам непринудено, за да проверя? „Та… Ивън, уж си селско момче, а ръцете ти са като на примадона. Ползвал си ръкавици или — за разлика от нормалните мъже — си имал нездрав интерес към козметиката?“

Не му се говори за миналото. Притеснява го бъдещето. Пита ме за мисията. Иска да обмислим всяка стъпка между фермата и „Райт-Патерсън“ и да предвидим непредвидимото. Ако тръгнем, преди да се е запролетило и отново ни застигне виелица? Ако в базата няма никой? Накъде ще продължим след това? Кога трябва да си кажем край, няма шанс, стига толкова?

— Аз няма да го кажа никога — казвам му.

Чакам да се стъмни. Не ме бива да чакам и той забелязва напрежението ми.

— Всичко наред ли е?

Стои до кухненската врата с пушка на рамо. Обгръща лицето ми с нежните си длани. А аз се взирам в очите му на кутре. Смелата Каси, доверчивата Каси, еднодневката Каси. „Разбира се, че е наред. Ти излез и избий двама-трима, а аз ще направя пуканки.“

Заключвам след него. Гледам го как пъргаво скача от верандата и поема към дърветата. На запад, по посока на магистралата, където, както е известно, обича да се навърта дивеч — елени… зайци… Хомо сапиенс…

Хуквам да претършувам стаите. След четириседмичен домашен арест човек мисли, че е огледал всичко и навсякъде.

Какво откривам? Нищо. И твърде много.

Албуми със снимки. Ивън, като новороден в болницата с раирана шапчица. Ивън, прохожда и бута пластмасова косачка. Петгодишният Ивън седи на едно пони. Десетгодишният Ивън на трактора. Дванайсетгодишният Ивън с бейзболен екип…

Както и останалата част от семейството му, включително Вал — откривам я веднага. Гледката на момичето, починало в неговите ръце, момичето, чиито дрехи съм обличала, събужда със страшна сила спомена за кошмара. Снимките пред коледната елха, около тортата за рожден ден, на излет из планината… ме стискат за гърлото: край на коледните елхи, тортите за рожден ден, семейните излети и безброй други неща, които някога сме приемали за даденост. Всяка снимка е като камбанен звън, отброяващ часовете до края на нормалното.

И тя е на някои от снимките. Лорън. Висока. Стройна. О, и руса. Разбира се, каква друга да е. Двамата са чудесна двойка. На повечето снимки тя не гледа в камерата, а гледа него. Не по начина, по който аз бих погледнала Бен Периш — плахо, някъде край очите. Тя гледа Ивън яростно, сякаш казва: „Този ли? Мой си е!“

Оставям албумите. Параноята ми понамалява. Имал меки длани! Че какво, лошо ли е? Стъквам буен огън в камината, за да сгрея стаята и отпъдя сенките, струпали се около мен. Пръстите му миришели на барут, след като посетил гроба. И какво от това? Малко ли диви животни скитат? Няма да ми каже „бях на гроба… и изскочи едно бясно куче… та, застрелях го“.

Толкова време ме лекува, пази ме, помага ми.

Каквото и да си кажа, не мога да се успокоя. Пропускам нещо. Нещо важно. Крача напред-назад пред камината и треперя, въпреки буйните пламъци. Това е като да те сърби, а да не можеш да се почешеш. Има нещо. Но знам, че и да обърна къщата, пак няма да открия улики.

Момент, Каси! Ти май не провери навсякъде. Не погледна там, където той най-малко очаква да погледнеш.

Хуквам към кухнята. Няма време. Грабвам едно дебело яке от закачалката до вратата, фенерчето от шкафа, мушвам Люгера в колана и излизам навън. Студът хапе. Небето е ясно, дворът е окъпан в звездна светлина. Опитвам се да не мисля за космическия кораб на няколкостотин километра над главата ми и се затичвам към плевнята. Не включвам фенерчето, докато не вляза вътре.

Мирише на стар тор и спарено сено. Чувам драскане от крачка на плъхове, тичащи по прогнили дъски над мен. Обхождам с лъча празните ясли, пръстения под и сеновала над плевника. Не зная какво търся, но търся. Във всички филми на ужасите плевните са места, където откриват неща, които не търсят, а после съжаляват, че са ги намерили.

Аз намирам това, което не търся, под купчина овехтели одеяла, струпани в дъното. Нещо дълго и тъмно проблясва в снопа на прожектора. Не го пипам. Само отмятам одеялата.

Моят M16.

Знам, че е моят. Виждам инициалите си върху приклада, К.С. Издълбах ги един следобед, докато се спотайвах в палатката си. К.С., което май трябва да значи „Каси Смахнатата“.

Простих се с него в разделителната лента на магистралата, след като Заглушителят стреля по мен откъм гората. В паниката го изтървах и не успях да го прибера. Сега е тук, в плевнята на Ивън Уокър. Най-добрият ми приятел е пак с мен.

„Знаеш ли по какво ще познаеш врага си, Каси?“

Отстъпвам назад. Бягам, защото събужда страшни спомени. Движа се към изхода заднешком с лъча на фенерчето, прикован в дулото му.

След което се обръщам и се блъскам в бетонния гръден кош на Ивън.

55.

— Каси? — казва той и ме сграбчва, за да не падна. — Какво правиш тук?

Поглежда през рамото ми към плевнята.

— Стори ми се, че чух шум.

Тъпо. Сега ще иде да провери. Но за друго не се сетих в първия момент. За да съм жива в следващите пет минути, трябва да мисля, преди да издрънкам глупостите, които спонтанно са ми хрумнали. Сърцето ми бие лудо. Чак ушите ми звънят.

— И си решила, че…? Каси, нямаш работа навън през нощта.

Кимам и се насилвам да го погледна в очите. Ивън Уокър, Орловото Око.

— Знам, че е глупаво. Но те нямаше дълго време и…

— Дебнах един елен.

Стои като голяма, Ивънообразна сянка пред мен, въоръжена сянка на фона на един милион слънца.

„Елен! Как ли не, вярвам ти.“

— Да се прибираме, а? Умирам от студ.

Той не се мърда. Гледа в плевнята.

— Проверих — казвам аз, опитвайки се да звуча естествено. — Плъхове.

— Плъхове?

— Да. Плъхове.

— Чула си плъхове? В хамбара? Чак от къщата?

— Не. Как бих могла да ги чуя чак оттам! — Едно театрално врътване би било по-уместно в случая от нервния смях, който се изплъзва от устата ми. — Бях на верандата, излязох за малко въздух.

— И си ги чула от верандата?

— Бяха едрички. — Закачлива усмивка. Или поне си мисля, че е това, докато го тегля към къщата. Все едно дърпам бетонен кол. Ако влезе в обора и види автомата с мен е свършено. Защо го оставих открит, по дяволите?

— Ивън, няма нищо. Хвана ме страх и толкова.

— Добре.

Той затваря хамбара и тръгваме към къщата. Ръката му е на раменете ми. Сваля я чак на верандата.

Давай, Каси! Скок вдясно, Люгера, с две ръце, коленете присвити и плавно дърпаш спусъка. Плавно, не рязко. Давай!

Влизаме в топлата кухня. Възможността е изпусната.

— Не виждам елен — казвам аз.

— Няма.

Окача пушката на стената и смъква якето си. Бузите му са алени от студа.

— Да не си стрелял по друго — питам аз. — И да ми се е счул изстрела.

Той поклаща глава.

— Не съм стрелял по нищо.

Духа на ръцете си. Следвам го в хола, където той се навежда пред камината, за да се сгрее. Стоя до дивана, зад гърба му.

Втората ми възможност да го убия. Ще го уцеля, тъй като съм съвсем наблизо. Трябва само да си представя главата му като празна консерва или кочан, тъй като по това съм се упражнявала.

Вадя пистолета от колана си.

След това, което открих в хамбара, нямам кой знае какъв избор. Същото е като под колата на магистралата: крий се или действай. Да се преструвам, че всичко е наред, няма да доведе до нищо. Ако го гръмна в тила, със сигурност ще променя нещо. Но ако е невинен? Войникът с разпятието още ми тежи на съвестта.

Ще действам открито, докато съм с пистолет в ръка.

— Трябва да ти призная нещо — казвам аз. Гласът ми е несигурен. — Излъгах за плъховете.

— Намерила си автомата.

Не пита, казва.

После се извръща. С гръб към огъня. Лицето му е в сянка. Не виждам изражението му, но тонът му е спокоен.

— Намерих го преди няколко дни на магистралата. Спомних си разказа ти и като видях инициалите, реших, че е твоя.

Мълча. Звучи логично. Само дето не очаквах толкова бързо обяснение.

— Защо не ми каза? — питам най-сетне аз.

Той свива рамене.

— Канех се. Сигурно съм забравил. За какво ти е този пистолет?

„О, за нищо, канех се да ти пръсна черепа. Мислех те за Заглушител, човекоизменник или нещо от този род. Ха-ха!“

Гледам как се е вторачил в пистолета и ми иде да се разрева.

— Трябва да си вярваме — хълцам аз. — Нали!

— Да — казва той, приближавайки се към мен. — Това и правим.

— Но как… как да повярвам на непознат? — питам аз.

Той е вече до мен. Не посяга към пистолета. Посяга към мен, с поглед. А аз искам да ме улови, преди завинаги да съм загубила онзи Ивън, когото мислех, че познавам и който ме спаси, за да спаси себе си. Той е всичко, което имам сега. Той е сламката, в която съм вкопчена. Помогни ми, Ивън. Не ме оставяй да падна. Не ме оставяй да загубя най-истинското в мен — човешкото.

— Не можеш да повярваш насила — тихо отговаря той. — Но можеш да си позволиш да вярваш.

Кимам, взирайки се в очите му. Толкова топли, като шоколад. И толкова печални. Дявол да го вземе, как може да е тъй дяволски красив? И как може аз тъй безславно да съм хлътнала? Нима вярата ми в него не е като вярата на Сами, който подаде ръка на един непознат войник? Странно, но очите на Ивън са като на Сами — горят с един трескав въпрос: ще има ли край всичко? Въпрос, на който извънземните отговориха с безцеремонно „не“. А ако и аз отвърна така? А?

— Искам да вярвам. От душа.

Не знам как е станало, но пистолетът вече е у него. Той ме улавя за ръка и ме води до дивана. Оставя Люгера върху „Да обичаш като луд“, сяда до мен — долепен до мен — и подпира лакти на коленете си. Потрива големите си ръце, сякаш още са студени. А не са, нали току-що държах дланите му!

— Бях решил да остана тук — казва той. — По много причини. Докато не срещнах теб. — Щраква с пръсти, защото не може да се изрази както трябва. — Знам, че не си длъжна да ми бъдеш утеха, но… — Обръща се и ме сграбчва за ръцете. Малко съм уплашена. Стиска яко, а очите му плават в сълзи. Сякаш го държа да не се сгромоляса в пропаст.

— Толкова съм се лъгал — казва той. — Преди да се появиш, мислех, че за да издържа, трябва да има нещо, за което да живея. Сега живея, защото имам нещо, за което съм готов да умра.

VIII. Духът на мъстта

56.

Светът пищи.

Всъщност, пищи само леденият вятър в отворения люк на хеликоптера. В разгара на Чумата, когато хората мряха със стотици на ден, се случваше да хвърлят полуживи на кладата на смъртта в бежанския лагер. Писъците им не бяха обикновен звук. Те раздираха не само слуха, но и сърцата на живите.

Има неща, които човек не може да забрави. Те не принадлежат на миналото. Те принадлежат на нас.

Светът пищи. Изгарят го жив.

През прозорците на хеликоптера се виждат пожарите, кехлибарени петна върху мастиления фон. С приближаването ни към града стават все повече и повече. Не са погребални клади. Подпалени са от мълнии, а есенните ветрове са пренесли тлеещите въглени в нова хранителна среда, защото килерът е претъпкан, храна за пожари има предостатъчно. Светът ще гори с години. Ще гори, докато остарея като баща ми. Ако живея толкова.

Летим в бръснещ полет на десетина метра над короните на дърветата, почти безшумно, благодарение на някаква нова технология и доближаваме центъра на Дейтън от север. Вали слаб сняг и блещука под нас като златни ореоли около огньовете, разпръсквайки светлина, която не служи никому.

Отлепям чело от прозореца и виждам Катализатора на отсрещния ред седалки. Гледа ме. Вдига два пръста. Кимам: след две минути ще скачаме. Слагам лентата на челото си и намествам окуляра пред лявото си око.

Катализатора сочи Малката. Седнала е до мен. Нейният окуляр все се мести. Затягам ремъка му, тя ми благодари с жест, а мен нещо ме стяга в гърлото. Седемгодишна е. Боже, Господи. Навеждам се и крещя в ухото й:

— Плътно до мен, ясно ли е!

Малката се усмихва и кима с глава към Катализатора. Плътно до нея, не до мен. Разсмивам се. Малка, но не е никак глупава.

Над реката сме, носим се на педя от повърхността. Катализатора проверява за хиляден път оръжието си. До нея Флинтстоун нервно потропва с крак, взрян напред и загледан в нищото. Дъмбо рови из санитарната си чанта, а Портокала скришом лапва един бонбон.

В дъното — Кекса с наведена глава и ръце, скръстени в скута му. Резник му измисли това име, защото бил мек и сладък. Според мен не е нито едното, нито другото. Катализатора стреля по-добре, но и Кекса сваля шест мишени за шест секунди!

Да, Зомби. Мишени. Шперплатови силуети. Ще стреля ли така добре, когато силуетите се превърнат в живи хора? А ние как ще стреляме?

Невероятно. Ние сме авангард. Седем деца, които само допреди шест месеца бяха… просто деца. Сега трябва да победим враг, унищожил седем милиарда от земното население.

Катализатора ме гледа. Става от мястото си, докато хеликоптерът се снижава и прикляка до мен. Слага ръце на раменете ми и изкрещява в лицето ми:

— Помни кръга! Няма да умрем!

Спускаме се към мястото на десанта като камък. Хеликоптерът не каца, а виси на педя над замръзналата трева, докато скачаме. През отворения люк виждам как Малката се мъчи да откопчее колана си. Успява и скача преди мен. Аз съм последният. Пилотът поглежда през рамо и вдига палец. Отвръщам му със същото.

Хеликоптерът се изстрелва като ракета в нощното небе, прави остър завой на север, черният му корпус бързо се слива с тъмните облаци и изчезва в тях.

Перката му е отвяла снега от поляната в малкия крайречен парк. Снежинките бързат да наваксат, като сърдито кръжат около нас. Внезапната тишина след писъка на вятъра е оглушителна. Право пред нас се издига огромна човешка сянка: паметник на ветеран от Корейската война. Вляво от статуята е моста. През него, десет пресечки на югозапад, е бившата съдебна палата, в която няколко трансформирани са струпали малък арсенал от автоматично оръжие, гранатомети и ракети „Стингър“ — по данни от профила на един трансформиран, заловен при операция „Блудният син“. Тук сме заради стингърите. Трябва да ги обезвредим, защото залповете им са на път да унищожат военновъздушните ни сили.

Мисията ни е двойна: да обезвредим или пленим всички военни средства, и да ликвидираме трансформираните.

С което ще ликвидираме и скрупулите си.

Катализатора води, тя вижда най-добре. Край статуята, по моста и сме на отсрещната страна. Флинт, Дъмбо, Портокала, Кекса и Малката, аз съм най-отзад. Промъкваме се между изоставените коли, които сякаш изскачат от бялата завеса на снега, ненужни и ръждясали. Някои са със счупени прозорци, надраскани с графити и претършувани за ценности. Но кое ли е ценно вече? Малката подтичва пред мен с бебешките си крака — тя е ценна. Най-ценното от идването на извънземните е един урок: че вещите не са важни. Онзи, който е притежавал онова БМВ, е загинал също така безславно като собственика на ей тази скромна КИА.

Спираме малко преди булевард Патерсън, до южния край на моста. Пропълзяваме край смачканата броня на един джип и оглеждаме пътя. Снегът ограничава видимостта до около половин пресечка. Няма да стигнем бързо. Поглеждам часовника си. Четири часа, докато дойдат да ни приберат.

Един камион цистерна е изоставен точно на кръстовището и ни пречи да огледаме левия тротоар. Не виждам, но знам от брифинга преди мисията, че там има четириетажна сграда, евентуално със стрелци. Махам на Катализатора да се движи вдясно и под прикритието на камиона се промъкваме напред.

При предната му броня тя изведнъж спира и заляга. Залягаме и ние, а аз пропълзявам най-отпред.

— Какво видя? — питам я шепнешком.

— Трима души. На „два часа“.

Взирам се през окуляра към сградата от другата страна. През пухкавата пелена на снега виждам три светещи зелени петна, които се клатят по тротоара и нарастват с приближаването си до кръстовището. Първата ми мисъл е: майко мила, тези окуляри наистина действат! А втората — майко мила, трансформирани. Идват право към нас!

— Патрул? — питам аз Катализатора.

Тя свива рамене.

— Сигурно са забелязали хеликоптера и идват да проверят.

Тя лежи по корем, държи ги на мушка и чака заповед за стрелба. Зелените петна растат и са вече на отсрещния ъгъл. Трудно ми е да различа телата им под зелените маяци върху раменете им. Странен и шокиращ ефект, сякаш главите им са обвити с въртелив, сменящ цветовете си зеленикав огън.

Рано е. Само, ако тръгнат да пресичат.

До мен Катализатора си поема дълбоко дъх, задържа го и чака заповедта ми. Търпеливо, сякаш може да изкара така с години. Снегът се стеле по рамене й, полепва по тъмните й коси. Върхът на носа й е поруменял. Времето тече бавно. Ами ако са повече от трима? Издадем ли се към нас могат да се спуснат стотици от десетки места. Рискуваме или чакаме? Дъвча долната си устна и мисля.

— Ще ги гръмна, спокойно — казва тя, явно не разбрала причината за колебанието ми.

Зелените петна отсреща не мърдат. Скупчени са, сякаш разговарят. Не личи дали гледат насам, но съм сигурен, че не ни виждат. В противен случай щяха да ни подгонят, да открият огън, да залегнат… да направят нещо. Имаме две предимства: елемента на изненада и Катализатора. И да пропусне с първия изстрел, ще ги довърши със следващите. Фасулска работа.

Тогава — какво чакам?

Катализатора сигурно си задава същия въпрос, защото ме поглежда и шепнешком пита:

— Зомби? Какво става?

Инструкцията? Да ги унищожа. Инстинктът ми? Да не прибързвам. Нека нещата следват своя естествен ход.

С което се оказвам между чука и наковалнята.

Един удар на сърцето, преди ушите ни да запищят от трясъка на едрокалибрено оръжие и тротоара на педя от нас да се разлети като облак от мръсен сняг и разпрашен бетон. Което страшно ме улеснява в решението ми. Думата излита, сякаш отскубната от дробовете ми:

— Огън!

Куршумът на Катализатора потъва в една от клатещите се зелени светлини и тя примигва. Друга светлина се надига вдясно. Катализатора обръща цевта към мен, аз отскачам, за да не преча и втората светлина примигва като първата. Третата се смалява, докато се отдалечава в посоката, от която е дошла.

Скачам на крака. Не трябва да я изпускам!

Катализатора ме сграбчва за китката и ме дърпа долу.

— По дяволите, Катализатор, какво правиш!

— Това е капан. — Сочи към изкъртеното петно в бетона. — Не чу ли? Изстрелът не дойде от тях. Стреляха оттам. — Тя посочва с глава сградата отсреща. — От лявата ни страна. И съдейки по ъгъла — стреляха отвисоко, може би от покрива.

Аз клатя глава. Стрелец на покрива? Как е разбрал, че сме тук и защо не е предупредил останалите? Могъл е да ни види, докато се промъквахме по моста. Но вместо да стреля тогава, стреля сега, когато сме скрити. Няма логика.

Катализатора продължава, сякаш чете мислите ми:

— Объркал се е.

Кимам. В този хаос… Възможно е.

— Как ни е видял? — питам аз.

Тя поклаща глава.

— Сигурно с уред за нощно виждане.

— В такъв случай с нас е свършено. Един куршум и няколко тона бензин ще гръмнат. Ще стреля по цистерната.

Катализатора свива рамене.

— Не става с куршум. Става само по филмите.

Тя ме гледа. Очаква заповедта ми.

Заедно с останалите от взвода.

Обръщам се назад. Очите им са вперени в мен, искрящи от снега и опулени в тъмното. Малката се тресе като лист — или от студ, или от ужас. Флинт е смръщен, но единствен изрича онова, което всички мислят:

— Капан. Май трябва да се връщаме.

Примамливо, но самоубийствено. Ако снайперистът на покрива не ни гръмне, ще го направят подкрепленията.

Отстъплението не решава въпроса. Нито настъплението. Както и стоенето. Няма решение.

Бягаш — умираш. Стоиш — умираш.

— Като стана дума за нощно виждане — скърца със зъби Катализатора — можеха да помислят, преди да ни пратят на нощна мисия. Сега сме съвсем слепи.

Взирам се в нея. „Съвсем слепи.“ Бог да те благослови, Катализаторе!

Махам на останалите да се доближат и им шепна:

— В другата пресечка, отдясно, зад една офис сграда, има гараж. — Или трябва да има според картата. — Качвате се на третия етаж. По двойки: Флинт с Катализатора, Кекса с Портокала и Дъмбо с Малката.

— Ами ти? — пита Катализатора. — Ти с кого?

— Аз сам — казвам. — Нали съм Зомби!

Усмивка. Дългоочакваната!

57.

Соча насипа, който се спуска до реката.

— Промъквате се оттам — казвам на Катализатора. — Без да ме чакате.

Тя поклаща глава смръщено. Сега е мой ред да се разсмея:

— Стига с това кисело изражение! Ще те науча да се усмихваш, помни ми думата.

Никаква реакция.

— Няма да стане, сър!

— Имаш нещо против ли?

— Първото, с което се простих, беше усмивката.

Снегът и тъмнината я поглъщат. След нея и останалите. Чувам как Малката тихичко подсмърча, докато Дъмбо й обяснява:

— И като чуеш „бум!“, тичаш с все сила, ясно ли е?

Клякам до резервоара за гориво на камиона и се моля наум да е пълен, или още по-добре — полупразен, защото изпаренията гърмят най-добре. Опасно е да възпламеня цистерната, но от взрива в резервоара ще се взриви и тя. Надявам се.

Капачката е замръзнала. Блъскам я с приклада на автомата, стискам я с две ръце, напъвам с все сила и въртя. Изпуква и се развива с галещо ухото съскане. Ще имам на разположение десет секунди. Да броя ли? Как не, подробности. Вадя щифта на гранатата, пускам я в гърловината на резервоара и хуквам по склона. Снежните камшиците ме шибат през лицето. Спъвам се в нещо и се претъркулвам. Спирам чак долу, като удрям главата си в плочите на крайбрежната алея. Виждам снега, който се върти около мен, усещам мириса на реката и чувам глухо „ууп“. Цистерната подскача половин метър във въздуха и разцъфва като великолепно огнено кълбо, което се отразява в падащия сняг, превръщайки го в минивселена от трепкащи слънчица. Изправям се и хуквам нагоре по склона. Взводът не се вижда никъде. Лъхва ме гореща вълна, защото съм вече до камиона. Той все още е цял, цистерната му не е гръмнала. Да хвърля втора граната? Или да бягам? Снайперистът е заслепен и не ме вижда. Но ефектът няма да трае дълго.

В момента, в който вече съм пресякъл кръстовището и стъпвам на тротоара, бензинът в цистерната се възпламенява. Взривът ме отхвърля далеч напред. През трупа на първия трансформиран, та чак до стъклената врата на офис сградата. Чувам как нещо се раздира и се моля да е вратата, не органите ми. Шрапнел от огромни назъбени парчета метал лети във всички посоки със скоростта на куршум — отломките от цистерната. Чувам някой да крещи, докато обгръщам главата си с ръце и се свивам във възможно най-малка топчица. Жегата е неописуема. Сякаш съм в недрата на слънцето.

Стъклото зад мен се разлита на парчета — от едрокалибрен куршум, не от експлозията. Само метри до гаража. Давай, Зомби! Тръгвам с усилие и вървя, докато се сблъскам с Портокала, свлечен на тротоара. Кекса, на колене до него, с лице, застинало в беззвучен вик. Дърпа го за рамото. Крясъкът, който съм чул след взрива, е бил на Портокала. Нужна ми е половин секунда, за да видя защо: от гърба му стърчи парче метал с размера на чиния.

Бутам Кекса към гаража.

— Давай!

И мятам топчестото телце на Портокала на рамото си. Чувам трясък от изстрели, този път два и от стената зад мен се разлитат бетонни късчета.

Гаражът е отделен от тротоара с висока до кръста бетонна ивица. Пускам Портокала зад нея, прескачам и залягам. Дум-дум! Голямо като юмрук парче от стената прелита покрай рамото ми. Свит до Портокала, виждам как Кекса тича към стълбището. Давай и дано няма друг снайперист тук. Или тук да се е скрил третият от трансформираните.

Видът на Портокала не е обнадеждаващ. Колкото по-скоро го кача при Дъмбо, толкова по-добре.

— Редник Портокал — дишам аз в ухото му. — Забранявам ти да умираш, ясно ли е?

Той кима, вдишва леденостуден въздух и го издишва затоплен от тялото си. Но е бял като снега, който се носи на талази в златистата светлина. Мятам го пак на рамо и приведен дотолкова, че да не падна, хуквам към стълбището.

Прескачам стъпала и стигам до третия етаж, където заварвам взвода наклякал зад първия ред коли, на метър от стената, зад която е сградата със снайпериста. Дъмбо е коленичил до Малката, превързва я. Панталонът й е раздран, с огромно петно кръв там, където куршумът е засегнал прасеца й. Дъмбо й слага марля, оставя я на Катализатора и се втурва към Портокала. Флинтстоун клати глава към мен.

— Казах ти да се връщаме. — Гледа злобно. — Ето ти последствията.

Не му обръщам внимание. Питам Дъмбо.

— Как е?

— Не е добре.

— Направи го да е добре.

Обръщам се към Малката, която е заровила лице в скута на Катализатора и тихо скимти.

— Раната е повърхностна — казва Катализатора. — Не й пречи да се движи.

Кимам. Портокала — почти убит. Малката — ранена. Флинтстоун — готов за бунт. Снайперист в сградата срещу нас и вероятно стотици, готови да му се притекат на помощ. Трябва да сътворя чудо и то веднага.

— Той знае къде сме, което значи, че нямаме много време. Опитай се да му видиш сметката.

Тя кима, но няма как да остави Малката. Протягам ръце, влажни от кръвта на Портокала: „дай ми я.“ Малката се свива на клъбце. Не ме иска. Соча с глава улицата и заповядвам:

— Кекс, тръгваш с Катализатора. Онзи кучи син там… вижте му сметката.

Катализатора и Кекса се гмурват между две коли и изчезват. Галя Малката по главата, за да я успокоя. Баретата й я няма, изчезнала е в бъркотията. Гледам как Дъмбо предпазливо се мъчи да извади осколката от гърба на Портокала. Той вие от болка, впит с нокти в пода. Объркан, Дъмбо се обръща към мен. Кимам. Трябва да я извади.

— Давай, Дъмбо. Изведнъж. Бавно е по-болезнено.

И той дърпа.

Портокала се превива като животно, а крясъците му отекват между стените на гаража. Дъмбо хвърля назъбеното парче метал встрани и светва, за да огледа зейналата рана.

С изкривено от ужас лице обръща ранения по гръб. Ризата на Портокала е напоена с кръв. Шрапнелът е влязъл откъм гърба и е излязъл от предната част на тялото му.

Флинт не издържа, пропълзява встрани и повръща. Малката гледа като онемяла. Малката, която пищеше от радост по време на учебните стрелби. Малката, която си пееше в хангара за обработка, кръвожадната малка хищница припада.

Портокала си отива. Търси ме с очи, докато Дъмбо се опитва да спре кръвоизлива от раната в стомаха му.

— Какво да направя за теб, редник? — питам.

— Викат ми така…

Дъмбо маха напоената с кръв превръзка и слага нова. Гледа ме. Няма нужда да казва нищо. Не и на мен. Не и на Портокала.

Пускам Малката и коленича до главата на Портокала. Дъхът му мирише на кръв и шоколад.

— … защото… съм дебел… — на пресекулки изрича той. Разплаква се.

— Я остави тези глупости — казвам му строго аз.

Той шепне нещо. Доближавам ухо до устата му.

— Но се казвам Кени.

Сякаш ми споделя ужасна тайна, която е пазил цял живот.

Очите му се вперват безизразно в тавана. Отишъл си е.

58.

Малката е като обезумяла. Свита на топка с чело, опряно в коленете й. Викам Флинт, за да я наглежда. Трябва да разбера какво става с Кекса и Катализатора. Флинт има вид, сякаш иска да ме убие с голи ръце.

— Ти даде тази идиотска заповед! — ръмжи той.

— Стой тук при Малката.

Дъмбо бърше от ръцете си кръвта на Портокала, впрочем не — кръвта на Кени.

— Готов, съм, сержант — казва той уж спокойно, но ръцете му треперят.

— Сержант! — плюе гневно Флинтстоун. — И сега какво, господин сержант?

Правя се, че не го чувам и се промъквам до стената, където заварвам Кекса да клечи до Катализатора. Тя е на колене, наднича иззад ръба на стената към отсрещната сграда. Свивам се до нея, като избягвам въпросителния поглед на Кекса.

— Портокала спря да крещи — казва Катализатора, без да откъсва очи от сградата.

— Казвал се Кени — казвам аз. Катализатора кима, разбира ме веднага. Кекса — една-две минути по-късно. Пролазва встрани и се вкопчва в бетона. Диша накъсано.

— Нямаше избор, Зомби — казва Катализатора. — Иначе всички щяхме да сме на оня свят. При Кени.

Звучи успокоително. Същото си казах и аз. Гледам я и се чудя защо, като има по-добри, Вош даде на мен сержантски вензели.

— Е? — питам.

Тя кима към отсрещната сграда.

— Дебна лалугера.

Внимателно се надигам. В светлината на догарящия огън виждам фасада с изпочупени стъкла, лющеща се бяла боя и плосък покрив, един етаж над нас. Неясна сянка, която може и да е гръмоотвод. Друго не мога да различа.

— Къде е? — питам шепнешком.

— Току-що залегна. Лежи, надига се и пак ляга. Къса ми нервите.

— Един ли е?

— Само един видях.

— Свети ли?

Тя поклаща глава.

— Не, Зомби. Не е трансформиран според уреда.

Дъвча устна.

— Кекса видя ли го?

Тя кимва.

— Не свети.

Очите й ме прорязват като ножове.

— Може да не е стрелял той… — казвам аз.

— Видях оръжието му — казва тя. — Снайпер.

Тогава защо не свети? Онези на улицата светеха! А бяха дори по-далеч.

Все едно — свети или не, той иска да ни убие. И не можем да мръднем оттук, без да го неутрализираме. А трябва да се измъкнем преди онзи, който се изплъзна, да се върне с подкрепления.

— Не са ли хитри? — обажда се Катализатора, сякаш е прочела мислите ми. — С човешки лица и иди разбери кой е истински. Изводът? Карай наред, за да не си ти прекараният.

— Значи той ни мисли за трансформирани!

— Или стреля наред, за по-сигурно.

— Но той стреля по нас, а не по тримата. Бяха под носа му, а той хукна да гони нас. Няма логика.

И тя като мен няма отговор. Но, за разлика от мен, отговорът не я вълнува особено.

— Карай наред, за да си сигурен — повтаря ми тя натъртено.

Хвърлям око на Кекса, който ме гледа въпросително. Чака заповед, но моментът не е за заповеди.

— Ще го уцелиш ли оттук? — питам аз Катализатора.

Тя поклаща глава.

— Твърде далече е. Само ще се издам.

Прибягвам до Кекса.

— Оставаш тук. След десет минути откриваш стрелба. Ще ни прикриваш, докато бягаме. — Гледа ме кротко и покорно като овца. — Редник, ти устав не си ли учил? Какво следва да кажеш в случая? Кекса мига. — „Да, сър!“ — казвам аз строго. Той кима. — На глас бе, човек, не с кимане!

Напразни усилия.

Когато двамата с Катализатора се връщаме при останалите, Портокала го няма. Набутали го в една кола. По идея на Флинт. Той и нас би набутал там, ако можеше.

— Тук сме добре. Траем си и чакаме хеликоптера.

— В случая е важно само едно мнение, редник Флинт — казвам му.

— Да поискаме ли от Портокала мнение за мнението ти?

— Флинтстоун — казва Катализатора. — Споко. Зомби е прав.

— Докато двамата се набутате в засада и ще се окаже, че не е прав.

— След което ме заместваш и правиш каквото искаш. Но не и сега. Дъмбо, поверявам ти Малката. — Стига да я отделим от Катализатора. Вкопчила се е в крака й като пиявица. — Ако не се върнем до половин час, можете да ни отпишете.

При което Катализатора — бидейки Катализатор — казва:

— Как няма да се върнем, бе!

59.

Цистерната догаря. Свит в пешеходния вход на гаража, соча към отсрещната сграда — оранжева в светлината на пожара.

— Влизаме оттам. Третият прозорец отляво с избитите стъкла. Виждаш ли го?

Катализатора кима разсеяно. Умът й е зает с нещо друго. Играе си с окуляра — сваля го и го слага. Няма и помен от предишната й увереност.

— Невъзможният изстрел… — шепне тя. Обръща се към мен. — По какво се разбира кога ставаш „Дороти“?

Клатя глава. Това откъде й хрумна!

— Ние няма да станем „Дороти“ — казвам аз и я потупвам по ръката.

— Откъде си сигурен?

Очите й се стрелкат напред-назад, тревожни, като очите на Танка, преди да превърти.

— Лудите не разбират, че са луди. В своите очи те са съвсем наред. — Очите й са отчаяни, съвсем не такива, каквито са били. — Не си луда. Вярвай ми.

Грешна стъпка.

— От къде на къде? — хапливо отвръща тя. За пръв път виждам у нея чувства. — Защо трябва да си вярваме — аз на теб… или ти на мен? Ами ако съм от тях, а Зомби?

Най-сетне един лесен въпрос!

— Защото сме проверени. И не светим в зелено, като се погледнем един друг.

Тя задълго се взира мен и казва:

— Жалко, че не играеш шах.

Десетте минути изтичат. Над нас Кекса открива огън по покрива на сградата. Снайперистът моментално отвръща и ние хукваме. Не сме слезли от тротоара и асфалтът избухва пред нас. Разделяме се. Катализатора хуква вдясно, аз вляво и чувам воя на куршум, тънък, като стържене с шкурка, месец преди да съдере ръкава на куртката ми. Едва се удържам да не открия огън — навик от многомесечното ни обучение в лагера. Прехвърлям бордюра и с два скока долепям гръб до успокояващо хладния бетон на сградата. Виждам как Катализатора се подхлъзва на някакъв заледен участък и се просва по лице. Маха ми да не идвам.

— Не!

Един изстрел изкъртва парче бордюр и то бръсва шията й. „Не“ ли? Майната й! Скачам, сграбчвам я за ръката и я повличам към сградата. Край мен профучава втори изстрел, но вече сме до стената.

Тя кърви. Раната блещука, черна на светлината на пожара. Тя ми маха с ръка: давай, върви! Промъкваме се покрай стената и през счупеното стъкло скачаме вътре в сградата.

Нямаше и минута, докато прекосим улицата. Стори ми се като часове.

Това, в което се намираме, някога е било луксозен бутик. Многократно разграбван, пълен с празни рафтове и счупени закачалки, зловещи обезглавени манекени и плакати с неестествено сериозни момичета. Надписът над щанда гласи: „ЛИКВИДАЦИЯ“.

Катализатора се е свила в един ъгъл с добър обзор към прозорците и вратата, водеща към вътрешността на сградата. Притиска с ръка врата си. Ръката й е обляна в кръв. Искам да погледна. Не ми дава. Настоявам.

— Стига глупости, дай да видя.

Съгласява се. Само е охлузена, нещо между прорез и драскотина. Изравям от витрината един шал, тя го свива на топка и притиска раната. Кимва към съдрания ми ръкав.

— Ти ранен ли си?

Клатя глава и присядам на пода до нея. Задъхани сме. Главата ми плава в адреналин.

— Не че ми влиза в работата, но като снайперист този е кръгла нула.

— Три изстрела и нищо. Слаба работа.

— Ами, три. Много повече! — поправям я аз. — Сума ти пъти стреля и само дето одраска Малката.

— Аматьор.

— Може и такъв да е.

— Сигурно.

— Не свети в зелено и не стреля добре. Сигурно е самотник, пазещ се от онези, за които и ние сме дошли. Уплашен до смърт и върши глупости.

Не казвам „като нас“. Вече съм сигурен само в един от нас.

Навън Кекса продължава да дразни снайпериста. „Дум-дум-дум“, тишина, „дум-дум-дум“. Снайперистът му отговаря всеки път.

— Тоя ще го очистя за нула време — казва мрачно Катализатора.

Думите й са малко стряскащи.

— Нали не свети, как ще го убиваме?

— Как! — Дърпа автомата в скута си. — Ей с това.

— Хм. Мислех, че мисията ни е да спасим човечеството.

Тя ме изглежда странешком.

— Шахът, Зомби, е игра, в която се защитаваш от ходове, които още не са направени. Има ли значение дали свети или не? Че не успя да ни гръмне, а можеше? Ако две неща са еднакво вероятни, но взаимно изключващи се, кое е по-важно? На кое от двете ще заложиш живота си?

Кимам, но не мога да схвана нищо.

— Искаш да кажеш, че може и да не свети, но да е заразен, така ли?

— Казвам, че ако ни е мил живота, трябва да действаме, все едно че е.

Тя изважда ножа си. Трепвам, защото се сещам какво ме пита. За „Дороти“. За какво й е този нож?

— Кое е важно? — пита ме тя замислено. Настъпва ужасна тишина, като пред изригване на вулкан. — Кое е важно, а, Зомби? Винаги съм се ориентирала добре в тази тема. А след идването на извънземните станах дори по-добра. Кое наистина е важно? Майка ми почина първа. Беше лошо, но важното беше, че поне имам баща, брат и малка сестра. След това загубих и тях, но важното беше, че поне аз бях жива. Какво ми трябваше? Храна. Вода. Подслон. Какво друго ти трябва? Другото важно ли е?

Лошо. Всъщност — търпи се, но става зле. Нямам представа какви ги дрънка, но ако превърти сега, работата ми е спукана. Дано другите от взвода са на моя страна. Трябва да я върна в настоящето. Най-добре като я потупам, но знам ли — ако я докосна, може да ме изкорми с този нож.

— Важно ли е, бе Зомби? — Тя се надвесва над мен, като върти ножа из ръцете си. — Важно ли е, че той стреля по нас, а не по тримата трансформирани, при все, че му бяха под носа? Или че като стреля по нас, не уцели? — Върти бавно ножа. Върхът му се е впил в пръста й. — Има ли значение, че възстановиха електрозахранването? Че под носа на космическия кораб събират оцелели, убиват трансформирани и ги изгарят на конвейер, че ни въоръжават, обучават и ни пращат да доизбием останалите? Кажи ми, че не е важно. Кажи ми, че вероятността те да не са самите те, е незначителна. Кажи ми на кое да заложа живота си.

Кимам пак, но този път вече я разбирам. Разбирам, че се лута в ужасни дебри. Клякам до нея и я поглеждам в очите.

— Нямам представа какъв е този и не разбирам от извънземни, но разбрах от командира защо не ни пипат. Мислят ни за безопасни игли.

Тя замята бретон и казва:

— Той пък откъде знае какво мислят?

— От „Страната на чудесата“. Разчели са техни профили.

— Дрън-дрън — казва тя. Кима рязко. Очите й трескаво скачат между лицето ми и заснежената улица. — „Страната на чудесата“ е извънземна програма.

— Именно. — Не й противореча, трябва да я успокоя. — Права си. Нали знаеш, намерили са я, като са превзели базата. Била скрита някъде…

— Ако е така, Зомби, но дали е така? — Тя замахва с ножа към мен. — Възможност, толкова валидна, колкото и другите. А възможностите са важни. Вярвай ми, Зомби, аз разбирам кое е важно. Досега играех на „сляпа баба“. Време е за шах. — Тя подхвърля ножа, за да го завърти и ми го подава с дръжката към мен. — Махни го.

Не зная какво да кажа и гледам тъпо.

— Импланта, Зомби. — Бута ме по гърдите. — Трябва да ги извадим, ти моя и аз твоя.

Прокашлям се.

— Не бива. — Мъча се да измисля логичен довод. — Нали, ако не успеем да се върнем в парка, трябва да ни открият някак си.

— Дявол да го вземе, Зомби, ти май не ме чу добре! Ами ако „те“ не са „ние“? Ако „те“ са си просто „те“? Ако всичко е било лъжа?

Идва ми малко в повече. Но удържам. Засега.

— Дрънкаш глупости. Ще ни обучават, въоръжават… за да ни хвърлят срещу самите себе си! Хайде, имаме работа. И не забравяй, че съм ти взводен командир.

— Добре. — Вече е съвсем спокойна. Толкова хладна, колкото аз съм разгорещен. — Ще го махна сама.

Навежда се и посяга с ножа към тила си. Избивам го от ръката й. Писна ми.

— Редник, легни!

Хвърлям ножа някъде надалеч в мрака и скачам на крака. Целият треперя, включително и гласът ми.

— Не искаш да рискуваш? Добре. Стой тук, докато се върна. Или, още по-добре, просто ме гръмни. Кой знае, може и аз да съм трансформиран. Като ме пречукаш, се върни в гаража и довърши останалите. Пусни един куршум в черепа на Малката. Защо не! И тя може да е враг, знаеш ли? За по-сигурно й пръсни тиквата! Няма друг начин, нали? За да не те убият, избий всички.

Катализатора стои. Дълго време мълчи. Снегът нахлува на талази през зеещото стъкло. Жаравата от догарящия камион прави снежинките да изглеждат пурпурни.

— Казваш, че не играеш шах, а Зомби? — пита тя. Придърпва автомата в скута си. Пръстът й е на спусъка. — Обърни се с гръб!

Ясно, изперкала е. Търся нещо, което поне бледо да наподобява убедителен аргумент, но не ми идва наум нищо.

— Казвам се Бен.

— Тъпо име. Зомби е по-добре — изстрелва тя на секундата.

— А ти как се казваш? — Просто за да не сменям темата.

— Това е от нещата, които не са важни. Поне от доста време насам. — Пръстът й бавно гали спусъка. Съвсем бавно. Хипнотизиращо.

— Имам идея. Ще ти извадя чипа. Но ме оставяш жив. Става ли? — Искам да я спечеля. Един изперкал Катализатор е сто пъти по-опасен от врага. Вече си представям как главата ми се разлита на парчета, като шперплатовите мишени на стрелбището.

Тя вдига глава и ъгълчето на устните й потрепва в — почти, но не съвсем — усмивка:

— Шах.

Отвръщам й с най-ослепителната усмивка от арсенала на Бен Периш, онази, с която постигах всичко. Наистина всичко, няма защо да скромнича.

— „Шах“ в смисъл „да“ или искаш ми дадеш урок по шахмат?

Тя оставя автомата, навежда се и отмята коприненочерната си коса встрани.

— И двете.

„Дум-дум-дум“, чуват се изстрелите на Кекса. И отговорите на снайпериста. На фона на този припрян дует коленича до Катализатора и изваждам ножа си. Жал ми е за нея, ще направя, каквото иска. Стига да не посяга на мен и взвода. Но си мисля: та тя може да иска всичко! Ами ако поиска да й отворя черепа?

— Спокойно, Зомби — казва тя, тихо и равно. Пак е такава, каквато си я знам. — Ако имплантите не са наши, то е най-добре да не са в нас. А ако са наши, д-р Пам винаги може да ги върне на мястото им, като се приберем. Съгласен ли си?

— Шахмат.

— Шах и мат — поправя ме тя.

Шията й е дълга и красива. И много студена, докато я опипвам, за да открия характерната подутина. Ръката ми трепери. Един каприз. Който вероятно ще ми струва военен съд и доживотно белене на картофи. Но поне ще съм жив.

— По-леко — шепнешком казва тя.

Поемам дълбоко дъх и прокарвам върха на острието по един малък белег. Кръвта бликва, стряскащо червена върху млечнобялата й кожа. Тя изобщо не трепва, но все пак питам:

— Боли ли?

— Не, приятно ми е!

Опитвам се да изчопля импланта с върха на острието. Тя тихо изстенва. Малкото топче залепва към метала. Перла, обвита в алена капка кръв.

— Е — пита тя, като се обръща. Почти-усмивката й е почти там. — Как беше?

Не казвам нищо. Не мога. Защото съм онемял. Ножът пада от ръката ми. Гледам я от две крачки, но не виждам лицето й. Няма го. Не се вижда през окуляра.

Върху раменете на Катализатора пламти ярък зелен огън.

60.

Първата ми реакция е да махна окуляра, но не го правя. Парализиран съм. После отвратен. После паникьосан. Накрая объркан. Главата на Катализатора свети като коледна елха. Може да се види от километри. Зеленият огън искри и се върти. Толкова ярък, че прогаря ретината ми.

— Какво има? — пита тя. — Нещо станало ли е?

— Ти светна. След като извадих импланта.

Взираме се един в друг задълго. Тя казва:

— Нечистото свети в зелено.

Аз вече съм на крака, автоматът е в ръцете ми. Отстъпвам към вратата. Навън, в оглушителната тишина на снега, Кекса и снайперистът продължават да си разменят изстрели. „Нечистото свети в зелено.“ Катализатора не посяга към автомата си. През дясното ми око изглежда съвсем нормална. През лявото е като бенгалски огън.

— Помисли добре, Зомби — казва тя. — Помисли. — Вдига празните си ръце, издраскани и охлузени от падането, едната със засъхнала кръв. — Светнах, след като извади импланта. Окулярите не показват трансформирани. Те показват отсъствие на имплант.

— Глупости, Катализатор! А при ония тримата защо светнаха? Щяха ли да светнат, ако не бяха трансформирани?

— Знаеш много добре защо. Но не го приемаш. Светеха не защото бяха трансформирани. Бяха като нас, просто не бяха маркирани.

Тя се изправя. Боже, толкова е дребна, като дете… Но тя си е дете! През едното око — нормално. През другото — кълбо от зелени пламъци. Коя от двете е? И какво е?

— Взимат ни. — Тя пристъпва към мен. Вдигам автомата. Тя спира. — Маркират ни. Учат ни да убиваме. — Още една стъпка. Насочвам цевта към нея. Не в нея, но към нея. Да има едно наум. — Всеки, който не е маркиран, свети в зелено и когато те се защитават или нападат, стрелят по него. Както направи този снайперист. Което доказва, че врагът са те! Не разбираш ли? — Още една стъпка. Дулото ми е насочено право в сърцето й.

— Спри — моля я аз. — Моля те, Катализатор. — Едно чисто лице и едно в пламъци.

— Докато избием всички немаркирани.

Още една стъпка. Сега е пред мен. Дулото на автомата докосва гърдите й.

— Това е Петата вълна, Бен.

Поклащам глава.

— Няма Пета вълна! Няма! Командирът каза…

— Командирът излъга.

Тя посяга с кървавите си ръце и издърпва автомата ми. А аз пропадам в една странна Страна на чудесата, в която горе е долу, истината е лъжа и врагът има две лица, моето и неговото. Онова, което ме спаси, което плени сърцето ми и го превърна в бойно поле. Тя сгушва ръцете си в моите и произнася смъртната ми присъда:

— Бен, НИЕ сме Петата вълна.

61.

„НИЕ СМЕ ЧОВЕЧЕСТВОТО.“

Всичко е било лъжа. „Страната на чудесата“. „Кемп Хейвън“. Самата война.

Как лесно са ни излъгали. Детински лесно — въпреки всичко, което бяхме преживели. Или може би именно затова.

Прибраха ни. Изтриха съзнанието ни. И ни заредиха с омраза и коварния дух на мъстта.

За да ни изпратят отново навън.

Където да унищожим и последните от нас.

Шах и мат.

Гади ми се. Катализатора стои до рамото ми, докато повръщам върху някакъв паднал на земята плакат: „Бъди в крак с модата!“

Изправям се, олюлявайки се. Усещам как хладните й пръсти опипват шията ми. Чувам я да казва, че всичко ще е наред. Махам окуляра, за да спра зеления пламък и върна на Катализатора истинското й лице. Тя е Катализатора и аз съм аз, само дето не съм сигурен за смисъла на това „аз“. Не съм това, което мислех, че съм. Нито пък светът е това, което мислех, че е. Което може би означава:

Светът вече е техен, ние сме излишните.

— Не можем да се върнем — задавено казвам аз. Тя ме дълбае с поглед и опитва шията ми.

— Не, не можем. Но можем да продължим напред. — Подава ми автомата. — Като за начало, можем да очистим онзи кучи син на горния етаж.

Не и преди да е извадила импланта ми. Боли повече, отколкото очаквам, но по-малко, отколкото заслужавам.

— Няма защо да се укоряваш — казва ми Катализатора, докато чопли с ножа. — Те заблудиха всички ни.

— А тези, които не успяха да измамят, обявиха за „Дороти“. И ги ликвидираха.

— И колко други… — казва тя ядосано. А пред очите ми изниква хангара за обработка на трупове. Двата комина, бълващи черен и сив дим. Камионите, натоварени със стотици тела, всеки ден. Хиляди всяка седмица. И автобусите, влизащи цяла нощ, всяка нощ, пълни с бежанци, пълни с ходещи покойници.

— „Кемп Хейвън“ не е военна база — шепна аз, докато струйката кръв си проправя път по шията ми.

Тя поклаща глава.

— Нито пък бежански лагер.

Кимам. Преглъщам отровата, която клокочи в гърлото ми. Знам, че тя чака да го кажа. Има неща, които трябва да се изрекат на глас, за да им повярваме.

— Това е концентрационен лагер.

Казват, че истината била равностойна на свобода. Не е вярно. Няма по-страшен затвор от истината.

— Тръгваме ли? — пита Катализатора. Вече не я свърта.

— Няма да го убиваме — казвам аз. Катализатора ме изглежда с яд: „Това пък сега какво беше!“

Но аз мисля за Крис, вързан за стола зад еднопосочното огледало. Мисля за планините от трупове върху конвейера, който носеше своя човешки товар към горещата, гладна паст на пещта. Достатъчно дълго им бях оръдие.

— Ще го обезвредим и дезактивираме. Заповед. Ясно ли е?

Тя се колебае, но после кимва. Както обикновено, лицето й е безизразно. Дали пак не играе шах? Кекса все още стреля. Боеприпасите му трябва да са на привършване. Време е.

Влизането във фоайето е гмуркане в пълен мрак. Вървим рамо до рамо, плъзгайки пръсти по стените и проверяваме всяка врата, за да открием тази, която води към стълбището. Чува се само дишането ни в застоялия, студен въздух и шляпането на обувките ни през локвите от вмирисана на кисело, полузамръзнала вода. Сигурно е изтекла от някоя спукана тръба. Бутам една врата в дъното на коридора и ме блъсва талаз от свеж въздух. Стълбището.

Спираме на площадката на четвъртия етаж, пред тесните стъпала, водещи към покрива. Вратата е открехната. Чуваме трясъка от изстрелите на снайпериста, но не го виждаме. В тъмното няма как да се разберем с жестове, затова дръпвам Катализатора и долепям устни до ухото й.

— Струва ми се, че е право пред нас. — Тя кима. Косата й ме гъделичка по носа. — Атакуваме.

Тя е по-добър стрелец. Влиза първа. Аз ще стрелям след нея, ако пропусне или я повалят. Упражнявали сме го безброй пъти, но задачата е била да унищожим целта, не да я деактивираме. А и целта не е стреляла по нас. Тя пристъпва напред. Стоя точно зад нея с ръка на рамото й. Вятърът вие в процепа на вратата като агонизиращо животно. Катализатора чака да й дам знак. С наведена глава, дишайки равномерно и дълбоко. Интересно дали се моли, и ако да, дали молитвите ни са в съзвучие. Някак не ми се вярва. Потупвам я по рамото, тя рита вратата и се изстрелва с такава скорост, че преди аз да съм направил и две крачки, тя вече е изчезнала във виелицата; чувам острото „бам-бам-бам“ на автомата й и едва не се препъвам в нея, когато я заварвам, коленичила в мокрия бял килим на покрива. На три метра пред нея снайперистът се е килнал настрана и стиска крака си с една ръка, а с другата се опитва да докопа пушката си. Катализатора стреля пак, този път в ръката му. Безпогрешна е. През снежна пелена. В почти пълен мрак. Той се дърпа като опарен и изпищява стреснато. Потупвам Катализатора по главата, за да й дам знак да спре.

— Легни! — изкрещявам аз на врага. — Не мърдай!

Той се надига и сяда, притискайки посечената си ръка към гърдите си. Сгънат е на две и е обърнат с лице към улицата. Не се вижда какво прави с другата ръка, но забелязвам сребрист проблясък и го чувам да ръмжи:

— Червеи!

И изведнъж изстивам. Познавам този глас!

От него съм бил навикван, подиграван, унижаван, заплашван, руган. Преследвал ме е от сутрин до здрач. Съскал е, крещял е, ръмжал е. По мен и по всички нас.

Резник.

Чуваме го и двамата. И замръзваме. Спираме да дишаме. Да мислим.

Което му дава време.

Време, което се топи, докато той идва към нас — бавно, все едно горивото на космическия часовник, задействан от големия взрив, е на привършване.

Изправя се на крака: седем-осем минути.

Обръща се към нас: поне десет.

Държи нещо в здравата си ръка. Натиска по него с кървавата. Двайсет минути, минимум.

И тогава Катализатора влиза в действие. Изстрелът го уцелва в гръдния кош. Резник пада на колене. Устата му се отваря. Олюлява се и се просва по лице пред нас.

Часовникът възвръща нормалния си ход. Никой не мърда. Никой не казва нищо.

Сняг. Вятър. Сякаш сме сами на върха на планина. Катализатора отива до него и го претъркулва по гръб. Дърпа сребристото устройство от ръката му. Гледам това тестено, сипаничаво, с миши очи лице и хем съм изненадан, хем не съм.

— Тренира ни с месеци, за да ни убие — казвам аз.

Катализатора кима. Вгледана е в дисплея на сребристия уред. Светлината му огрява в лицето й, подсилвайки контраста между млечната й кожа и гарвановочерната й коса. Красива е. Като ангел на отмъщението.

— Той не бе тръгнал да ни убива, Зомби. Просто го принудихме. Но нямаше да е с пушка. — Тя вдига уреда, за да ми покаже дисплея. — Мисля, че щеше да ни убие с ей това.

Горната половина на дисплея е разграфена като координатна мрежа. Във външния ляв ъгъл са струпани малки залени точки. Има и една близо до центъра.

— Взводът — казвам аз.

— А тази самотна точка тук трябва да е Кекса.

— Което означава, че ако не бяхме свалили имплантите…

— Той щеше да знае къде сме — казва Катализатора. — Да ни пресрещне и — край.

Сочи две подчертани числа долу на дисплея. Едното от тях е номера, който получих, след като ме маркира д-р Пам. Другото, предполагам, е номера на Катализатора. Под числата мига зелен бутон.

— Какво би станало, ако го натиснеш? — питам аз.

— Предполагам, че нищо. — И го натиска.

Аз трепвам, но тя е права.

— Бутон за обезвреждане — казва тя. — Няма какво друго да е. Свързан с имплантите ни.

Могъл е, когато поиска, да ни прати на оня свят. Но сценарият явно е бил друг. Какъв?

Катализатора сякаш прочита въпроса ми.

— Ние сме експериментален взвод. Пратили са ни, за да разберат как ще се държим в условия на реален бой. Или това, което за тях е „реален бой“. Резник е бил тук, за да ни следи и настърви. Да ни научи да гоним зелената стръв като послушни малки плъхове. Стреля по нас, за да хукнем след тримата „трансформирани“…

— … и да намразим всичко зелено и светещо.

През снега я виждам като през призрачен бял воал. По веждите й блестят снежинки. Искрят в косите й.

— Изправен е бил пред страхотен риск — казвам аз.

— Не съвсем. Виждал ни е с уреда. В краен случай е могъл да натисне бутона. Но не е мислел за крайни случаи.

— Като свалянето на имплантите.

Катализатора кимва. Изтрива снега, полепнал по лицето й.

— Надали тъпото копеле е очаквало да му се съпротивляваме.

Тя ми подава уреда. Затварям капака му и го мушкам в джоба си.

— Ние сме на ход, сержант — тихо казва тя или снегът приглушава думите й. — Чакам заповед.

Пълня дробове ти си с леден въздух и го изпускам бавно.

— Връщаме се при взвода. Махаме им имплантите…

— И?

— … се надяваме да няма цял батальон от такива като Резник на път към нас.

Обръщам се, за да тръгна. Тя грабва ръката ми.

— Стой! Не можем да се върнем без имплантите.

Трябва ми секунда, за да съобразя. Кимам и изтривам с ръка изтръпналите си устни. Без импланти ще светим в окулярите им!

— Кекса ще ни очисти още преди да сме прекосили улицата.

— Да ги държим в устите си?

Клатя глава. Ами ако ги глътнем?

— Трябва да ги върнем на мястото им. Да се превържем и…

— … да се надяваме да не паднат?

— Да се надяваме, че изваждането не ги е деактивирало… Е? — питам аз. — Май само на надежда се крепи този план.

Ъгълчето на устата й трепва.

— Тя е тайното ни оръжие.

62.

— Това е голяма, ама голяма каша! — ми казва Флинтстоун. — Резник е стрелял по нас?

Насядали сме по бетонния парапет в гаража. Катализатора и Кекса по фланговете държат под око улицата долу. Дъмбо е от едната ми страна, Флинт от другата. Малката между тях притиска глава в гърдите ми.

— Резник е от тях — повтарям му го за трети път аз. — „Кемп Хейвън“ е техен. Ползвали са ни за…

— Стига глупости, Зомби! По-параноична фантасмагория не съм чувал досега! Широкото лице на Флинтстоун е като червено цвекло. Моновеждата му подскача. — Убил си старшия ни инструктор! Който искал да ликвидира нас! Които сме на мисия да убиваме извънземни! Ваша работа, но за мен това е върха. Просто е върха!

Скача на крака и ме заплашва с юмрук.

— Връщам се на мястото за евакуация и чакам да ме приберат. Това вашето е… — Търси подходяща дума, но се задоволява с „глупости“.

— Флинт — казвам аз, басово и уверено. — Седни!

— Луда работа! Ти си превъртял! „Дороти“! Дъмбо, Кекс, вие връзвате ли му се? Не вярвам да му се връзвате.

Вадя сребристия уред от джоба си. Отварям го. Бутам му го в лицето.

— Виждаш ли зелената точка тук? Това си ти. — Плъзгам курсора по екрана и маркирам номера му. Зеленият бутон започва да мига. — Знаеш ли какво ще стане, ако го натисна сега?

Това е едно от нещата, които ви държат будни през нощта, цял живот. Иска ви се да не са се случвали.

Флинтстоун скача и грабва уреда от ръката ми. Можеше и да го стигна, ако не беше Малката в скута ми. Тя ме забави. Единственото, което успях да направя, преди той да натисне бутона, бе да изкрещя: „Не!“

Главата на Флинтстоун се отмята назад, сякаш някой го е ударил в челото. Устата му зейва, очите му се превъртат в орбитите.

Пада като подкосен, като марионетка с прерязани конци.

Малката пищи. Катализатора я дръпва от мен и аз коленича до Флинт. Излишно е, но проверявам пулса му. Мъртъв е. Всъщност, достатъчно е да погледна към дисплея на уреда, който той все още стиска. Към червената точка на мястото на зелената.

— Права си била — казвам през рамо на Катализатора.

Дръпвам уреда от безжизнената ръка на Флинтстоун. Моята се тресе. Паника. Объркване. Но най-вече гняв. Яд ме е на Флинт. За малко да го фрасна в едрата, мазна мутра.

Зад мен Дъмбо пита:

— Какво ще правим сега, сержант?

И той е в паника.

— Сега ще извадиш имплантите на Кекса и Малката.

Гласът му се качва с една октава:

— Аз?!

Моят слиза с една октава:

— Нали си санитар! Катализатора ще извади твоя.

— Добре, но после какво ще правим? Не можем да се приберем. Къде ще идем?

Катализатора ме гледа. Все по-добре разчитам израженията й. Тази полуотворена уста значи, че знае какво ще кажа. Дали наистина? Само тя си знае.

— Няма да се прибереш, Дъмбо.

— Искаш да кажеш — ние няма да се приберем — поправя ме Катализатора. — Ние, Зомби.

Ставам. Отнема ми цяла вечност, докато се изправя. Отивам при нея. Вятърът вее косата й като черно знаме.

— Има още един — казвам аз.

Тя поклаща глава рязко. Бретонът й се полюшва очарователно.

— Фъстъка ли? Зомби, няма как да се върнем за него. Чисто самоубийство е.

— Не мога да го оставя. Дадох обещание. — Искам да обясня, но дори не знам откъде да почна. Как мога да го опиша с думи? Невъзможно е. Това е като да намериш началото на кръга.

Или първото звено на една сребърна верижка.

— Веднъж избягах — казвам най-сетне аз. — За нищо на света няма да го направя втори път.

63.

Ето ви го снега — малки бели бодлички, спускащи се въртеливо надолу.

Ето ви и реката — воняща на фекалии и тленни останки, черна, бърза и безшумна, под облаците, скриващи пламтящото зелено око на кораба-майка.

И ето ви и осемнайсетгодишния футболист от гимназиалния отбор, облечен като войник с мощно полуавтоматично оръжие, дадено му от онези от кораба с яркото зелено око, свит до статуята на един истински войник, бил се и загинал с чист ум и чисто сърце, непокварен от лъжите на враг, който чете мислите му и обръща всичко добро в него в зло и използва надеждата и вярата му, за да го превърне в оръжие срещу собствения му род. Хлапето, което не се върна, когато трябваше, а сега се връща, когато не трябва. Защото обещанията са важни. Сега — повече от всякога.

Хлапето Зомби, което даде обет и ако го престъпи, войната ще свърши. Не голямата война, а важната война — тази в бойното поле на сърцето му.

В парка край реката, в сипещия се сняг.

Чувствам хеликоптера, преди да го чуя. Промяната в налягането, лекото барабанене по откритите части от кожата ми. Следвано от ритмичното плющене на перките, когато се изправям несигурно, притискайки с ръка огнестрелната рана в хълбока ми.

— Къде искаш да те прострелям? — запита ме Катализатора.

— Не знам, но не трябва да е краката или ръцете.

Дъмбо, който от работата си в хангара е събрал доста опит с човешката анатомия, каза:

— Застреляй го отстрани. Отблизо. И ето така, отсам, иначе ще го изкормиш.

Катализатора:

— А ако му разкъсам вътрешностите?

— Ще ме погребете, защото ще съм мъртъв.

Усмивка? Не. По дяволите.

После, докато Дъмбо преглеждаше раната, тя попита:

— Колко да те чакаме?

— Не повече от ден.

— Само ден?

— Добре де, два. Ако не се върнем до четирийсет и осем часа, няма да се върнем въобще.

Тя не ми възрази. Но каза:

— Ако не се върнете след четирийсет и осем часа, аз ще се върна за вас.

— Тъп ход, шахматисте.

— Това не е шах.

Черната сянка, ревяща над голите клони на дърветата в парка и мощният пулсиращ ритъм на роторите, като огромно разтуптяно сърце, и леденият въздушен поток, който ме натиска по раменете, докато крача към отворения люк.

Пилотът обръща глава назад, докато се гмуркам вътре.

— Къде ти е взвода?

Свличам се в празната седалка.

— Давай! Давай!

Пилотът:

— Сержант, къде е взводът ти?

Взводът ми отговаря от дърветата с непрекъснат масивен огън. Куршумите плющят и отскачат от бронирания корпус на хеликоптера, а аз крещя колко ми глас държи:

— Давай, давай, давай! — Което си има цена: всяко „давай!“ изтласква от раната кръв, която лъкатуши през пръстите ми.

Пилотът излита, изстрелва се напред и рязко завива вляво. Затварям очи. Давай, Катализатор. Давай.

Хеликоптерът отговаря с дъжд от огън, правейки клоните на сол. Пилотът вика нещо на копилота и хеликоптерът увисва над парка, но Катализатора и взводът ми трябва отдавна да са се изнесли по алеята край тъмния речен бряг. Правим няколко кръга над дърветата и ги смиламе на трески с куршуми, докато останат само пъновете им. Пилотът поглежда назад към трюма и ме вижда проснат на две седалки, с ръка на раната. Дърпа лоста и дава газ. Хеликоптерът се изстрелва към облаците. Паркът е погълнат от бялото нищо на снега.

Губя съзнание. Твърде много кръв. Твърде много. Аха, ето и лицето на Катализатора — не само се усмихва, а се смее на глас. Браво, браво на мен, успях!

Ето го и Фъстъка, но той определено не се усмихва.

Не обещавай, не обещавай, не обещавай! Не обещавай нищо — никога, никога, никога!

— Ще дойда. Обещавам ти.

64.

Събуждам се там, откъдето започна всичко — в болничното легло, превързан и плаващ в море от болкоуспокоителни. Кръгът е затворен.

Трябват ми няколко минути, за да разбера, че не съм сам. Някой седи на стола до стойката със системата. Обръщам глава и виждам първо кубинките му: черни, лъснати до блясък. Безупречната униформа, колосана и изгладена. Издяланото като с длето лице с пронизващи сини очи, които ме дълбаят като свредели.

— Ето че пак си тук — тихо казва Вош. — Жив, макар и не съвсем здрав. Според лекарите си изкарал голям късмет. Куршумът е влязъл и излязъл, без да причини кой знае какви разкъсвания. Наистина невероятно, като се има предвид, че си били прострелян от толкова близко разстояние.

„Какво ще му кажеш?“

Ще му кажа истината.

— Беше Катализатора — казвам му.

Той вдига глава и ме поглежда странешком, като някаква светлоока птица, оглеждаща апетитна хапчица.

— И защо те простреля, Бен?

„Не можеш да кажеш истината.“

Добре. Майната й на истината. Ще му дам факти.

— Заради Резник.

— Резник?

— Сър, редник Катализатора стреля по мен, защото защитих Резник.

— А защо е трябвало да защитиш Резник, сержант? — Кръстосва крака и обхваща с ръце коляното си. Трудно ми е да го гледам в очите за повече от три-четири секунди.

— Скочиха срещу нас, сър. Е, не всички. Флинтстоун и Малката и то само защото ги насъска Катализатора. Казаха, че щом Резник е там, всичко е лъжа и че вие…

Той вдига ръка.

— Кое всичко?

— Базата, трансформираните… Че не ни подготвят да убиваме извънземни. А извънземните ни подготвят да се избием един друг.

Той не казва нищо. Тайно се надявах да се изсмее или да поклати глава. Ако беше направил нещо от този род, щях поне да имам известни съмнения. Бих могъл да преосмисля целия фарс и да заключа, че страдам от боен стрес, довел до параноя и истерия.

Но той само се взира в мен безизразно със светлите си като птица очи.

— А ти не искаше да повярваш в тяхната теория на конспирацията?

Кимам. Добро, енергично, самоуверено кимване. Надявам се.

— Те превъртяха, сър. Насъскаха взвода срещу мен. — Усмихвам се. Мрачна, корава, войнишка усмивка. Надявам се. — Добре, че поне успях да обезвредя Флинт.

— Прибрахме тялото му — ми казва Вош. — И той като теб е бил застрелян съвсем отблизо. Но за разлика от теб, стрелецът се е целил по-горе.

„Наясно ли си какво правиш, Зомби? Защо ти трябва да го гърмиш в главата?“

„За да не разберат, че е умъртвен с уреда. Размазваме му главата и няма доказателства. Катализатора, я малко встрани! Знаеш, че не ми е кой знае колко точен мерника.“

— Бих убил и останалите, но бяха много, сър. Реших, че ще е най-добре да се прибера и да докладвам случая.

Той отново не мърда. Стои и мълчи дълго време. Само гледа. „Какъв си?“ Чудя се. „Човек? Извънземен? Или… нещо друго? Какво, по дяволите, си?“

— Те са изчезнали — казва той най-накрая. И чака отговора ми. За щастие, аз съм го измислил. Всъщност, май го измисли Катализатора. Да й отдадем дължимото.

— Свалиха имплантите си.

— Включително и твоя — изтъква той. И чака. През рамото му виждам санитари в зелени престилки, движещи се покрай редицата от легла и чувам скърцането на обувките им по линолеума. Обикновен ден в болницата на прокълнатите.

Подготвен съм за въпроса му.

— Нямах избор. Действах според обстановката. Дъмбо ми махна импланта, после се зае с Катализатора и тогава бях аз на ход.

— Застреля Флинтстоун.

— След което Катализатора стреля по мен.

— И тогава? — Сега ръцете му са скръстени пред гърдите. Леко приведен. Изучава ме с очи. Като хищна птица, оглеждаща вечерята си.

— И тогава побягнах, сър.

„Значи мога да гръмна Резник в тъмното, във виелицата, а теб не мога да те уцеля от половин метър разстояние? Няма да ти повярва, Зомби.“

„Не искам да ми вярва, искам само да го залъжа за час-два.“

Той се прокашля. Чеше се под брадичката. Оглежда окачения таван за известно време, преди да погледне пак към мен.

— Какъв късмет, а, Бен! Да се добереш до мястото на евакуация, преди да умреш от кръвозагуба.

„Късмет не, ами късмет, господин Каквото-и-да-сте-там. Дяволски късмет.“

Смазваща тишина. Сини очи. Стиснати устни. Скръстени ръце.

— Не си ми разказал всичко.

— Сър?

— Нещо пропусна.

Бавно клатя глава. Стаята се люлее като кораб в буря. С колко болкоуспокояващи са ме натъпкали?

— Вашият бивш инструктор. Някой от взвода ви го е претърсил. И е намерил нещо като това. — Показва ми сребрист уред, същия като на Резник. — След което някой — предполагам ти, като взводен командир — се е запитал за какво му е на Резник устройство, способно да ви убие с натискане на един бутон.

Кимам. Двамата с Катализатора вече сме измислили отговор. Въпросът е дали ще повярва Вош.

— Има само едно логично обяснение, сър. Това беше първата ни мисия, първият ни истински бой. Имало е нужда да бъдем наблюдавани. И е трябвало да сте сигурни, че ако някой от нас превърти и насочи оръжие срещу останалите…

Задавям се — и добре, че става така, защото не съм сигурен какво дрънкам с глава, замътена от толкова обезболяващи. Движа се през минно поле в гъста мъгла. Катализатора го беше предвидила. Репетирахме разговора, докато седяхме в парка и чакахме хеликоптера. До момента, в който тя опря пистолета в хълбока ми и натисна спусъка.

Столът изскърцва по пода и слабото, твърдо лице на Вош внезапно изпълва полезрението ми.

— Изключително, Бен! Да устоиш на инерцията, на огромния натиск да следваш стадото. Това е почти… как да се изразя — нечовешко.

— Аз съм човек — шепна аз, а сърцето ми бие като барабан. Така силно, че сигурно личи през тънката ми болнична нощница.

— О, нима? Защото там е същността на нещата, нали, Бен? Около това се върти всичко. Кой е човек и кой не. Нямаме ли очи, Бен? Ръце, органи, размери, сетива, чувства, страсти? „Като ни убодете, не кървим ли; когато ни гъделичкате, не се ли смеем; когато ни отровите, не умираме ли? Е, като е така, когато ни обиждате, не трябва ли да мъстим?“

Острият ъгъл на челюстта му. Безпощадността на сините му очи. Тънките устни, бледи на фона на зачервеното му лице.

— Шекспир. „Венецианският търговец“. Думи на човек от преследвана и презряна раса. Както нашата раса, Бен. Човешката.

— Аз не мисля, че те ни мразят, сър. — Опитвайки се да запазя самообладание в този странен и неочакван обрат в минното поле. Главата ми се върти. Прострелян в корема, обезболен, обсъждам Шекспир с коменданта на един от най-продуктивните лагери на смъртта в човешката история.

— Те показват обичта си по странен начин.

— Те не ни обичат или мразят. Ние просто им пречим. За тях ние сигурно сме обикновени вредители.

— Хлебарки в кухнята им? Прекрасни животни. Жилави, адски трудни за изтребване.

Той ме потупва по рамото. Става ледено сериозен. Ножът е опрял до кокала. Чувствам го. Той върти елегантния сребрист уред в ръката си.

„Нищо няма да стане, Зомби. И ти го знаеш.“

„Добре. Какво предлагаш?“

„Оставаме заедно. И се разправяме с онези в бившата сграда на съда.“

„Ами Фъстъка?“

„Няма да му направят нищо. Стига с тоя Фъстък! Боже, Зомби, има стотици деца, които…“

Да, има. Но съм обещал на едно.

— Това е тежко произшествие, Бен. Много тежко. Заблудата на Катализатора ще я накара да се съюзи с враговете ни. Онези, които имаше за задача да унищожи. Тя ще им издаде военните ни тайни. Изпратили сме три взвода да я обезвредят, но се боя да не е твърде късно. Ако не е прекалено късно, не ни остава друг избор, освен да прибегнем до крайни мерки.

Очите му горят със своя бледосин огън. Той поглежда встрани, а аз почвам да треперя — премръзнал от студ и много, много уплашен.

Какви крайни мерки?

Не повярва, но го залъгах. Все още съм жив. А докато съм жив, има надежда и за Фъстъка.

Той се обръща назад, сякаш току-що си е спомнил нещо.

Мамка му. Почна се.

— А и още нещо. Малко неприятно. Ще спрем обезболяващите ти, за да те анализираме.

— Анализирате? Сър?

— Бойните действия имат странни ефекти, Бен. Влияят на паметта. Както и медикаментите. След около шест часа би трябвало да си вече чист.

„Още не ми е ясно, Зомби. Защо да те ранявам? Кажи, че си избягал от нас и толкова. Няма защо да преиграваме.“

„Трябва да съм ранен, Катализатор.“

„Защо?“

„За да ме лекуват.“

„Защо?“

„За да спечеля време. За да не ме вземат още от хеликоптера.“

„Къде да те вземат?“

Няма защо да питам Вош какво смятат да правят с мен, но все пак питам:

— „Страната на чудесата“?

Той повиква с пръст един санитар, който донася един поднос. Поднос със спринцовка и малко сребристо топче.

— Да. „Страната на чудесата“.

IX. Цвете в дъжда

65.

Заспахме пред камината, а на сутринта се събудих в нашето легло. Впрочем, не нашето. Моето. Леглото на Вал. В леглото съм, но не помня да съм се качвала по стълби, така че сигурно ме е донесъл тук и ме е завил. Само дето той самият не е при мен. Малко се паникьосвам, като разбирам, че го няма. Много по-лесно ми е да потискам съмненията си, докато е край мен. Докато гледам тези очи с цвят на разтопен шоколад и слушам плътния му глас, който ме обгръща като топло одеяло в студена нощ. „О, ти си такъв безнадежден случай, Каси. Сантиментална като стара мома!“

Обличам се набързо в утринния сумрак и слизам долу. Него го няма, но моят M16 е там, почистен, зареден и подпрян на ламперията. Подвиквам, но нищо. Тишина.

Взимам автомата. Последният път, когато стрелях с него, беше по войника с разпятието.

„Вината не е твоя, Каси. Нито пък негова.“

Затварям очи и виждам баща си, проснат в пръстта, с разкъсани черва, да ми казва „Не, Каси“, точно преди Вош да се приближи и да го заглуши завинаги.

„Вината е негова. Не твоя. Не и на войника с разпятието. А негова.“

Съвсем живо си представям как опирам дулото на автомата в слепоочието на Вош и му пръсвам черепа.

Първо трябва да го намеря. И тогава учтиво да го помоля да не мърда, за да опра дулото на автомата в слепоочието му и да му пръсна черепа.

На дивана съм, в едната ръка с Мечо и с автомата в другата. Сякаш съм в гората, в палатката си под дърветата, които са под небето, което е под злото око на кораба-майка, която е под експлозията от звезди, от които само една е наша. И с кой кучи късмет Другите са избрали точно нея сред останалите сто по десет на трийсет и шеста степен броя звезди във Вселената?

Не е за мен. Не ми е работа да побеждавам извънземните. Аз съм хлебарка. Или хайде, еднодневка, според сравнението на Ивън. Еднодневките са поне по-красиви и поне могат да летят. Но не ми пречи да очистя едно-две копелета до края на еднодневния си гастрол. И смятам да започна от Вош.

Една ръка ме потупва по рамото.

— Каси, защо плачеш?

— Не плача. Алергична съм. Тоя проклет мечок е натъпкан с прах.

Той сяда до мен, от страната на мечока, не на пушката.

— Къде беше? — питам аз, за да сменя темата.

— Да видя как е времето.

— И? — „Моля те, не бъди така кратък! Трябва ми топлия ти глас, за да се чувствам сигурна.“ Свивам колене към брадичката си, с пети върху дивана.

— Добре. Можем да тръгнем довечера.

Утринната светлина се промъква през един процеп в одеялата, закачени пред прозореца и обагря лицето му в златножълто. Светлината блещука в тъмната му коса, искри в очите му.

— Добре — изсумтявам аз.

— Каси… — Той докосва коляното ми. Ръката му е топла, чувствам топлината през дънките си. — Хрумна ми нещо странно.

— Че всичко това е просто лош сън?

Той клати глава, смее се нервно.

— Искам да ме разбереш правилно, затова ме изслушай, става ли? Доста мислих за това и нямаше да отворя дума, ако не мислех, че…

— Давай, Ивън. Просто ми кажи. — „О, Боже, какво следва?“ Тялото ми се напряга. „Все едно, Ивън. Не ми казвай.“

— Искам да отида.

Клатя глава объркано. Това шега ли е? Ръката му е на коляното ми.

— Че, идвай, нали реши.

— Искам да кажа, да отида сам. — Побутва ме по коляното, за да го погледна.

И аз разбирам.

— Да отидеш сам. Аз да стоя тук, а ти да намериш брат ми.

— Нали обеща да ме изслушаш…

— Не съм обещала нищо. — Бутам ръката му от коляното си. Мисълта, че ще ме остави тук, не е просто обидна — тя е ужасяваща. — Аз съм обещала на Сами, не ти, така че забрави.

Но не.

— Ти не знаеш какво е там.

— А ти знаеш ли?

— По-добре от теб.

Той посяга към мен, аз го спирам с ръка. „Чакай, чакай.“

— И я ми кажи как е там?

Той вдига ръце.

— Помисли кой от двама ни има по-голям шанс за успех. Не че си момиче, че съм по-силен, по-издръжлив или нещо от този род. А и винаги можеш да продължиш, ако с мен се случи най-лошото.

— Може и да си прав. Но трябва да тръгна аз. Той е мой брат. А и нямам намерение да вися тук, докато някой Заглушител почука на вратата на фермата. Тръгвам сама и толкова.

Скачам от дивана, сякаш ще тръгна на секундата. Той ме улавя за ръка, но аз се дърпам.

— Стига, Ивън. Забравяш, че аз ще те взема с мен. Не обратното.

Той клюмва.

— Знам. Знам. — След което унило се разсмива. — Знаех какво ще кажеш, но да питам все пак.

— Защото мислиш, че няма да се справя?

— Защото не искам да умреш.

66.

Подготвяхме се със седмици. В този последен ден не остава друго, освен да изчакаме свечеряването. Не носим много багаж. Според Ивън за две-три нощи ще се доберем до „Райт-Патерсън“, ако изключим непредвидени пречки като виелици или това да убият един от нас — или двамата — което би забавило операцията за неопределено време.

Въпреки че взех само най-необходимото, Мечо не се събира в раницата ми. Дали да не му отрежа краката и да кажа на Сами, че са откъснати от взрива на Окото в лагера?

Окото. Какъв по-добър край за Вош. Вместо куршум — една извънземна бомба в гащите му.

— Ако искаш, го остави — казва Ивън.

— Ако искаш, млъкни — измърморвам аз, докато сгъвам мечока на две и дърпам ципа на раницата.

Ивън се усмихва.

— Първия път, като те видях в гората, помислих, че плюшеното мече е твое.

— В гората?

Усмивката му изчезва.

— Ти не ме намери в гората — напомням му аз. Стаята изведнъж изстива. — Ти ме откри в една снежна пряспа.

— Исках да кажа, че аз бях в гората, не ти — казва той. — Видях те оттам, от половин километър разстояние.

Кимам. Не защото му вярвам. Кимам, защото знам, че с право не му вярвам.

— Ти продължаваш да се навърташ там, Ивън. Готин си и имаш красиви нокти, но аз така и не разбрах защо ръцете ти са толкова меки или защо миришеше на барут в нощта, в която уж беше ходил на гроба на приятелката си.

— Казах ти снощи — от две години не съм пипал селска работа, а в онзи ден чистих пушката си. Не знам какво друго мога да ти…

Прекъсвам го.

— Вярвам ти само защото още не си ме пратил на оня свят, въпреки че си имал безброй възможности. Нищо лично, но има доста неясни неща около теб и цялата тази ситуация, което не означава, че няма да се добера до отговора им. Ще разбера и ако истината е такава, че да те изправи срещу мен, ще постъпя така, както е правилно.

— Как именно?

Сладката му секси усмивка, яки рамене и ръце, мушнати хулигански в джобовете. Тоя ще ме влуди. Какво толкова има в това момче, че ми се иска да го целувам и удрям едновременно, да бягам от него и към него, да го прегръщам и да го ритам в топките? Иска ми са да го отдам на ефекта от Пришествието, но като че ли момчетата са ни въздействали така винаги.

— Аз си знам — казвам му.

Качвам се на втория етаж. Имам да свърша нещо преди тръгване.

Ровя из чекмеджетата в банята, намирам ножици и се заемам да поскъся малко козината си. Дъските проскърцват зад мен и аз, без се обръщам, крещя:

— Спри да ме шпионираш!

В следващата секунда Ивън вече наднича в банята.

— Какво правиш? — пита той.

— Ритуално подстригване. А ти какво правиш? Как какво — слухтиш, дебнеш ме! Но ще ми писне, Ивън, предупреждавам те.

— Прилича ми на обикновено подстригване.

— Реших да се отърва от всичко, което пречи.

Хвърлям му един поглед в огледалото.

— Че с какво ти пречи?

— Защо питаш?

Гледам се в огледалото, но и той е там, в ъгълчето на окото ми. Дявол да го вземе, стига с тази символика.

Той благоразумно излиза. Кръц, кръц, кръц и мивката се пълни с къдриците ми. Чувам го да трополи из долния етаж и да тръшка кухненската врата. Трябваше да го попитам все пак… Хм. Сякаш ми е собственик. Сякаш съм кутре, което е прибрал в къщата си.

Крачка назад, за да преценя ефекта. С къса коса и без грим приличам на дванайсетгодишна. Хайде, не по-голяма от четиринайсет. Но с подходящо държание и дрехи може да ме помислят и за десетгодишна. И дори да ме поканят на разходка с някой симпатичен жълт училищен автобус.

Следобеда небето са закрива от плътен слой сиви облаци и се стъмва рано. Ивън пак изчезва и след няколко минути се връща с две двайсетлитрови туби бензин. Поглеждам го въпросително и той казва:

— Няма да е зле да позаметем следите.

Трябва ми минута, за да съобразя.

— Смяташ да изгориш къщата?

Той кимва. Изглежда въодушевен от перспективата.

— Точно така, ще изгоря къщата.

С една от тубите полива горния етаж. Излизам на верандата, за да не дишам изпаренията. Из двора подскача едър черен гарван и спира за малко, за да ме изгледа с подобното си на мънисто око. Чудя се дали да не го отстрелям.

Ще го уцеля със сигурност. Вече стрелям добре — благодарение на Ивън, а и мразя птиците.

Вратата зад мен се отваря и ме лъхва облак от задушливи изпарения. Слизам на двора и гарвана хвръква, грачейки. Ивън полива верандата и захвърля празната туба до стената.

— Плевнята — казвам аз. — Трябваше вместо къщата да опожариш плевнята. Къде ще се подслоним на връщане?

„Защото ми се иска да вярвам, че ще се върнем, Ивън. Ти, аз и Сами, едно голямо щастливо семейство.“

— Знаеш, че няма да се върнем — казва той и драсва клечката.

67.

Двадесет и четири часа по-късно съм затворила кръга, който свързва мен и Сами като сребърна верижка — връщайки се на мястото на моя обет.

Лагерът е такъв, какъвто съм го оставила, което значи, че няма лагер, а само черен път през гората, прекъснат от километър и половина празнота, където именно е бил лагерът. Пръстта е по-твърда от стомана и съвсем гола, без помен от живот, без нито един стрък трева или сух лист. Зима е, наистина, но някак не ми се вярва тази изгоряла пустош да разцъфти напролет.

Соча към едно място вдясно.

— Тук беше бараката ни. Мисля. Трудно е да се каже без ориентир, а ориентир няма, освен пътя. Ей там, до бараката, беше складът. А ей там, по пътя — погребалната клада. След нея е дола.

Ивън клати глава с недоумение.

— Нищо не е останало. — Почуква с крак по твърдата като скала почва.

— Останало е. Аз съм тук.

Той въздъхва.

— Знаеш какво искам да кажа.

— Бях малко крайна във формулировката си — казвам аз.

— Хм… Изобщо не ти е свойствено.

Той пробва да се усмихне, но не успява. Напоследък е много мълчалив. Откакто оставихме къщата да гори сред фермата. Свечерява се. Той коленичи на твърдата земя, изважда картата и сочи с фенерче мястото, на което се намираме.

— Черния път, ей там, не е отбелязан на картата, но сигурно излиза на ей този път тук. Можем да вървим по него до изход 675, а там вече сме на една крачка от „Райт-Патерсън“.

— Колко общо? — питам аз, надничайки през рамото му.

— Към петдесет километра. Един ден, ако вървим здраво.

— Ще вървим.

Сядам до него и ровя в раницата му за ядене. Намирам сушено месо, неясно от какво, увито в пергаментова хартия и няколко сухи бисквити. Предлагам на Ивън. Той поклаща глава.

— Трябва да ядеш — карам му се. — Стига с твоите притеснения.

Страх го е да не свършим храната. Има пушка, разбира се, но няма време за лов в тази фаза на спасителната операция. Трябва тихо да прекосим местността. Не че местността и без друго не е от тиха по-тиха. Първата вечер чухме изстрели. Понякога единични, понякога залпови. Но винаги надалеч, никога не сме се стряскали. Сигурно самотни ловци като Ивън, препитаващи се с каквото дойде. Или шайки бандити. Кой знае. А може да са и други шестнайсетгодишни момичета с M16, мислещи се за последни представители на човечеството.

Той склонява и взима една бисквита. Отхапва едно късче. Дъвче замислено и оглежда пустошта в гаснещата светлина.

— Ами ако вече не събират деца с автобуси? — пита за стотен път той. — Как ще влезем?

— Все ще измислим нещо. — Каси Съливан — специалист по стратегическо планиране.

Той ме поглежда укорително.

— Професионални войници. Джипове. Хеликоптери. И това, как му каза — зеленооката бомба. Няма да е зле да сме по-подготвени.

Той прибира картата в джоба си и се изправя, мятайки на рамо пушката си. Нещо е на път да се случи с него. Но не знам какво. Сълзи? Крясъци? Смях?

Както и с мен. Трите наведнъж. Но надали по същите причини. Реших да му се доверя, но както някой някога беше казал, не можеш да повярваш насила. Затова слагаш всичките си съмнения в кутийка, заравяш я някъде и забравяш мястото. За жалост, моята кутийка е като краста, която непрекъснато иска чесане.

— Да тръгваме — казва делово той, хвърляйки поглед към небето. Облаците от предния ден все още не са се вдигнали и крият звездите. — Тук сме като на длан.

Рязко обръща глава наляво и застива като статуя.

— Какво има? — шепна аз.

Той вдига ръка. Рязко поклаща глава. Взира се в почти пълната тъмнина. Аз не виждам нищо. Не чувам нищо. Но не съм ловец като Ивън.

— Нещо проблесна! — Той долепя устни до ухото ми. — Кое е по-близо, гората отвъд пътя или долът?

Клатя глава. Не знам.

— Може би долът.

Той не чака. Грабва ме за ръката и хукваме в бърз тръс към мястото, където се надявам да е долът. Не знам колко сме тичали дотам. Може би не толкова, колкото ми се стори, защото ми се стори, че тичаме цяла вечност. Той ми помага да се смъкна по скалистия склон и скача до мен.

— Ивън?

Дава ми знак да мълча. Притичва встрани, за да надникне над ръба. Сочи ми раницата и аз измъквам оттам бинокъла. Дърпам го за крачола: „Какво става?“ Но той ме бута. Показва ми четири пръста. Четири души? Това ли иска да каже? Или „на четири крака“? По дяволите.

Стои дълго неподвижен. Накрая скоква при мен и отново долепя устни до ухото ми.

— Идват оттам. — Сочи в мрака към другия склон на дефилето, който е много по-стръмен от този, по който слязохме. И обрасъл с гора, по-точно — с остатъци от гора: натрошени дънери, плетеници от счупени клони и увивни растения. Добро прикритие. Или поне нещо, за разлика от голото дере, в което сме на показ като в аквариум. Той хапе устни, обмисляйки възможностите. Имаме ли време се покатерим отсреща?

— Стой тук.

Сваля пушката си от рамо и се опитва да се изкатери по ронливия склон, като си помага с лакти. Стоя точно под него и стискам автомата си. Знам, каза ми да не мърдам. Но не смятам да стоя, свита на кълбо и да чакам края си. Минала съм вече по този път, благодаря.

Ивън стреля. Тишината на здрача се разсипва като стъкло. Залита от отката и се свлича. За щастие, долу има една глупачка, която смекчава удара. „Щастие“ — за Ивън. За глупачката — не съвсем.

Той се претъркулва встрани, дърпа ме за крака и ме тегли към отсрещния склон. Което не е лесно след подобни шеги на гравитацията.

В дола пада сигнална ракета и раздира мрака с адска червена светлина. Ивън мушва ръцете си под мишниците ми и ме подхвърля към върха. Докопвам се до ръба и отчаяно драскам с обувки, за да се изкача. Ивън ме повдига и вече съм от другата страна.

Обръщам се, за да му помогна, но той ми крещи да бягам. Няма причина вече да пазим тишина. В този момент зад него пада малък, подобен на ананас предмет.

— Граната-а-а! — крещя аз, което дава на Ивън цяла секунда, за да залегне.

Която обаче не е достатъчна.

Взривът го събаря и в този момент на отсрещната страна на дола виждам един униформен силует. Откривам огън с моя M16, крещейки несвързано колкото ми глас държи. Силуетът офейква, а аз го изпращам с огън. Надали е очаквал такъв отговор от Каси Съливан на поканата му да се повеселят.

Свършвам пълнителя и се връщам да взема нов. Броя до десет. Не ми се ще да погледна долу. Гледката ще е покъртителна. Тялото на Ивън, на дъното на дола, разкъсано на парчета. Само защото бях единственото, заради което виждаше смисъл да умре. За мен, момичето, което му позволи да я целуне, но не го целуна. Момичето, което, вместо да му поблагодари, че я спаси, му се отплати с жлъч и обвинения. Знам какво ще видя, като погледна, но това, което виждам, не е то.

Ивън е изчезнал.

Вътрешният глас, чиято задача е да ме пази жива, ми крясва: „Тичай!“

И аз хуквам.

През паднали дървета и изсъхнали зимни храсти, и вече познатото „дан-дан-дан“ на автоматично огнестрелно оръжие.

Гранати. Сигнални ракети. Едрокалибрени оръжия. Това не са скитащи разбойници. Това е професионална армия.

След адския огън на сигналните ракети се блъскам в стена от мрак, после в едно дърво. Падам. Не знам колко съм бягала, но изглежда много, защото не виждам дола и не чувам нищо, освен грохота на пулса си.

Промъквам се до един паднал бор и се сгушвам там, чакайки дъха ми да ме настигне по пътя от дола. Чакайки да падне нова сигнална ракета. Чакайки Заглушителите да връхлетят през сухия шубрак.

В далечината се чува изстрел, последван от пронизителен писък. След него масивен автоматичен огън, нов взрив на граната и тишина.

Щом не стрелят по мен, значи е по Ивън, мисля си. От което ми става малко по-добре и много по-зле, защото той е там — сам срещу професионалисти, а къде съм аз? Свита зад едно дърво.

Но да не забравям за Самс. Мога да се върна и да се бия и със сигурност да загубя. Или да остана, за да остана жива и да изпълня обещанието си.

Свят на или — или.

Още едно „тряс“ — от пушка. Още един писък — на момиче.

И още тишина.

Чисти ги един по един. Самоуко селско момче без никакъв боен опит, срещу професионални войници. Повече на брой. По-добре въоръжени. Унищожава ги със същата безцеремонна ефективност като Заглушителя на магистралата, горския ловец, който ме преследва до колата и изчезна загадъчно.

„Тряс!“

Писък.

Тишина.

Аз не мърдам. Чакам ужасена зад моя дънер. За последните десет минути ми е станал такъв скъп приятел, че мисля да му дам име: Хауърд, моят любим пън.

„Като те видях в гората, помислих, че плюшеното мече е твое“.

Пукане и хрущене на мъртви листа и съчки под обувки. По-тъмна сянка на фона на тъмната гора. Тихо подвикване на Заглушител. Моят Заглушител.

— Каси? Спокойно, чисто е.

Изправям се насочвам автомата право в лицето на Ивън Уокър.

68.

Той спира веднага, а обърканото му изражение идва с малко закъснение.

— Каси, това съм аз.

— Знам, че си ти. Само дето не знам кой си.

Лицето му се изпъва. Гласът му е напрегнат. Гняв? Безсилие? Не мога да определя.

— Свали автомата, Каси.

— Кой си ти, Ивън? И изобщо Ивън ли си?

Той се усмихва вяло. Свлича се на колене, поклаща се, килва се и застива.

Чакам, с автомат, насочен в тила му. Не мърда. Прескачам Хауърд и го бутвам с крак. Пак не мърда. Коленича до него с автомат в скута и търся с пръст пулса на шията му. Жив е. От бедрата надолу крачолите му са съдрани. Влажни. Пипам и подушвам пръстите си. Кръв.

Подпирам моя M16 до падналото дърво и преобръщам Ивън по гръб. Клепачите му трептят. Посяга и докосва бузата ми с кървавата си длан.

— Каси — прошепва той. — Каси от Касиопея.

— Стига — казвам аз. Виждам, че пушката му е до него и я ритвам встрани. — Тежко ли си ранен?

— Май да.

— Колко бяха?

— Четирима.

— Очисти ли ги?

Дълга въздишка. Гледа ме. Не ми трябва отговор, отговорът е в очите му.

— Естествено.

— Защото ти е жал да убиваш, но когато трябва, не ти е жал. — Стаявам дъх. Чакам да чуя какво ще каже.

Той се поколебава. Кимва. В очите му се чете болка. Извръщам глава, за да не прочете моята. „Но ти вече тръгна по този път, Каси. Няма връщане.“

— И когато трябва си смел, нали?

„Този въпрос важи и за теб, Каси. Смела ли си?“

Той спаси живота ми. Как ще иска да го отнеме? Няма логика.

Имам ли смелостта да го оставя да издъхне, след като знам, че ме е лъгал, че не е нежният Ивън Уокър, ловец по принуда, опечален син, брат и любим, а нещо, което може дори да не е човек? Имам ли смелостта да следвам Първото правило до неговия жесток и неумолим край, довършвайки го с куршум в красиво изваяното чело?

„Дрън, дрън — празни приказки.“

Започвам да разкопчавам ризата му.

— Свали тези дрехи — мърморя аз.

— Най-сетне да чуя това от теб! Благодаря ти, Господи. — Усмивка. Хулиганска. Секси.

— Я да не се занасяш! Малко се надигни. Още малко. Ето, глътни това. — Болкоуспокояващи от аптечката. Подавам му ги с шише вода и той ги преглъща жадно.

Свалям ризата му. Той вдига очи към мен. Аз избягвам погледа му. Докато събувам обувките му, той разкопчава колана си и дърпа надолу ципа. Надига се от земята, но не успява да свали панталона си — залепнал е от кръвта.

— Скъсай го — казва той. Обръща се по корем. Опитвам, но платът е жилав и хлъзгав.

— Дръж. — Той ми подава окървавен нож. Не го питам чия е кръвта.

Внимателно режа плата в промеждутъците между дупките. Страх ме е да не го порежа. После свалям крачолите — поотделно, сякаш беля банан. Ама че сравнение! И истината за Ивън е като банан. Вкусна, но трябва да отстраня обвивката.

Та, говорейки за плодове… стигнах и дотам — по-скоро той стигна дотам, до бельото си. Изправена пред темата, питам:

— Мога ли да погледна дупето ти?

— Да, изкажи се като специалист.

— О, я се гръмни. — Срязвам боксерките и ги обелвам, а той лъсва гол. Отзад е съвсем зле. Насолен с рани от шрапнел. Но иначе не е никак зле.

Потупвам го с една марля, за да попия кръвта и не преставам да се хиля. Сигурно от стреса. Какво общо има тук дупето на Ивън Уокър?

— Станал си на решето.

Той се задъхва.

— Просто опитай да спреш кървенето.

Превързвам го отзад, колкото мога.

— Можеш ли са се обърнеш по гръб? — питам аз.

— Не искам.

— Трябва да те прегледам и отпред. — „О, Боже. Отпред?“

— Там съм добре. Наистина.

Отпускам се, изтощена. Ще го приема на доверие.

— Кажи ми какво стана.

— Като те избутах, хукнах. На едно по-полегато място изпълзях. Издебнах ги и… Чу сама.

— Чух само три изстрела. А ти каза, че са четири.

— Ножа.

— Този ли?

— Този. Това по ръцете ми не е моя кръв.

— Слава Богу. — Бърша бузата си там, където ме беше пипнал. Изплювам камъчето. — Ти си Заглушител, нали?

Тишина. Каква ирония.

— Или си човек? — шепна аз. „Кажи «човек», Ивън. И го кажи, както трябва, за да не остане и капчица съмнение. Моля те, Ивън, адски ме измъчва това съмнение. Знам, че насила не се вярва, затова ме накарай да вярвам истински. Дай ми вяра. Кажи го. Кажи, че си човек.“

— Каси…

— Човек ли си?

— Разбира се, че съм човек.

Поемам дълбоко дъх. Каза го, макар и не много убедително. Не виждам лицето му. Скрито е под лакътя му. Пак няма да се отърва от ужасните съмнения. Взимам една марля и се заемам да чистя неговата — или знам ли чия — кръв от ръцете си.

— Ако си човек, защо ме лъга?

— Не съм лъгал за всичко.

— Само за важните неща.

— За тях не съм лъгал.

— Ти ли уби тримата на магистралата?

— Да.

Аз трепвам. Не очаквах от него да каже „да“. Очаквах „Ама че си параноичка! Ти майтапиш ли се?“ Вместо това получих прост и ясен отговор, все едно го попитах дали знае какво е нудистки плаж.

Следващият ми въпрос е най-труден:

— Ти ли ме простреля в крака?

— Да.

Побиват ме тръпки и кървавата марля пада между краката ми.

— Защо го направи, Ивън?

— Защото не можех да те застрелям в главата.

Аха. Ето защо.

Изваждам Люгера и го слагам в скута си. Главата му е на педя от коляното ми. Единственото, което не мога да разбера, е защо човекът с пистолета трепери като лист, а оня, който е изцяло в ръцете му, е съвсем спокоен.

— Тръгвам си — казвам аз. — Тръгвам и те оставям да умреш, както ти ме остави на магистралата.

Чакам да каже нещо.

— Няма да си тръгнеш — казва той.

— Чакам да чуя обяснението ти.

— Сложно е.

— Не, Ивън. Лъжите са сложни. Истината е проста. Защо убиваше хора по магистралата?

— Защото ме беше страх.

— Страх от какво? — питам аз.

— Че не са хора.

Въздъхвам, изравям от раницата шише вода, облягам се на дънера и отпивам жадно.

— Прострелял си тримата, мен и Бог знае кого. Защото си знаел, че сме в Четвъртата вълна. Аз съм твоя Войник с разпятие.

Той кима в сгъвката на лакътя си. Приглушен глас:

— И така може да се каже.

— Ако си искал да умра, защо просто не ме остави в пряспата?

— Не исках да умреш.

— След като ме простреля в крака и ме остави да агонизирам на магистралата.

— Беше на крака, като хукнах.

— Хукнал ли си? Защо? — Нещо не ми се връзва.

— Беше ме страх.

— Убивал си от страх. Стреля по мен пак от страх. И избяга от страх.

— Страхова невроза.

— И ме изрови от снега, донесе ме у вас, къпа ме, лекува ме, прави ми сандвичи, учи ме да стрелям и се целува с мен… за какво?

Той обръща глава, за да ме погледне с едно око.

— Знаеш ли, Каси, малко си жестока.

— Аз — жестока?

— Целият съм в кръв, а ти ме въртиш на шиш.

— Сам поиска да дойдеш с мен. — По кожата ми пробягват мравки. — Я ми кажи защо дойде? Имаш ли някакви задни мисли?

— Ти искаше да спасиш Сами, не аз. Опитах се да те разубедя. Дори предложих да отида на твое място.

Трепери. Гол е, а температурата е едва два-три градуса. Завивам го, колкото мога с якето и ризата му.

— Извинявай, Каси.

— За кое?

— За всичко. — Думите му са заваляни. Болкоуспокояващите влизат в действие.

Стискам пистолета — здраво, с две ръце. Треперя като Ивън, но не от студ.

— Убих онзи войник, защото нямах избор. А ти си скитал да търсиш жертви, ден след ден. Дебнал си в гората и си стрелял по всеки само защото би могъл да е от тях. — Кимам на себе си. Съвсем просто е. — Не може да си това, за което се представяш. Няма логика.

Искам само едно — истината. И да не чувствам нищо. Защото всяко чувство към него ще направи задачата ми далеч по-трудна или невъзможна — а когато спасявам брат ми, няма невъзможни неща.

— Какво следва? — питам аз.

— Да извадим шрапнела на сутринта.

— Имам предвид — след тази вълна. Или ти си последната вълна?

Той ме гледа с едното си незакрито око и върти глава.

— Не знам как да те убедя, че…

Опирам дулото на пистолета в слепоочието му, точно до голямото шоколадово око, вперено в мен, и изръмжавам:

— Първа вълна — шалтер. Втора — цунами. Трета — чума. Четвърта — Заглушител. Какво следва, Ивън? Каква ще е Петата вълна?

Той не отговаря. Унесъл се е.

69.

На разсъмване той все още е в безсъзнание, затова грабвам автомата и тръгвам из гората, за да се полюбувам на подвизите му. Което си е чист риск. Ами ако снощните нападатели са повикали подкрепление? Ще ме утрепят като муха. Не че не знам да стрелям, но не съм Ивън Уокър.

Той и Ивън Уокър не е Ивън Уокър.

Така и не знам какъв е. Казва, че е човек, прилича на човек, говори като човек, кърви като човек и… хм, целува като човек. „Дали ний «роза» розата ще назовем…“ дрън, дрън, дрън…

Шекспир.

Говори разумно. Убивал е като мен, от страх.

Проблемът е, че не му вярвам. И не мога да реша в какъв вид е по-добър — като жив или като мъртъв. Като мъртъв няма да ми помогне да спазя обещанието си. Като жив би могъл.

Защо ще стреля по мен, а после ще ме спаси? И от какво го спасих аз, както казваше?

Колко странно. Като ме прегръщаше, се чувствах защитена. Разтапях се, докато ме целуваше. Сякаш е двама души — един, който познавам и един, който не знам. Фермерското момче с нежни длани, което ме гали, а аз мъркам като котенце и неистинският Ивън: хладнокръвният убиец, който ме простреля на магистралата.

Ще приема, че е човек — поне в биологично отношение. Възможно е да е клонинг, създаден в кораба-майка от крадена ДНК. Или нещо далеч по-прозаично — презрян човекоизменник. Може Заглушителите да са именно това — наемници.

Или Другите са го манипулирали. Заплашвали? Отвлекли някой любим човек (Лорън? Така и не видях гроба й.)? След което са му предложили сделка. Убий двайсет души и ще ти върнем исканото.

Последна възможност? Да е това, което казва. Самотен, уплашен… стреля наред, за да не застрелят него. Твърд привърженик на Първото правило. До момента, в който го нарушава, като ме оставя жива и ме прибира в къщата си.

Логично обяснение. Поне толкова, колкото и първите две. Всичко пасва. И може и да е вярно. Като изключим един дребен проблем.

Войниците.

Трябва да ги видя с очите си.

Тъй като лагерът в момента е по-пуст и от пресъхнало солно езеро, ги откривам лесно. Един до ръба на дола. Двама, един до друг, няколкостотин метра по-нататък. И трите — уцелени в главите. В тъмното. Докато стрелят по него. Последният лежи близо до местоположението на бараките. Дори може би точно там, където Вош уби татко ми.

Никой не е на повече от четиринайсет. Всички със странни сребристи окуляри. Уреди за нощно виждане? Ако е така, успехът на Ивън е още по-внушителен. Всъщност, по-отвратителен.

Намирам го буден. Облегнат на дънера. Блед, треперещ, очите му са потънали в орбитите.

— Те са деца — казвам му. — Просто деца.

Сритвам сухия храсталак, за да си проправя път и изпразвам стомаха си.

Олеква ми.

Връщам се при него. Няма да го убивам. Засега. Все още е по-ценен жив. Ако е Заглушител, може да знае какво се е случило с братчето ми. Така че грабвам комплекта за първа помощ и коленича между краката му.

— Почвам.

Намирам пакет чисти марли. Той мълчаливо гледа, докато свалям от ножа кръвта на жертвата му.

Преглъщам, за да потисна пристъпа на гадене.

— Не съм го правила досега — казвам аз. Което е повече от очевидно, но поне е оправдание.

Той кима и се обръща по корем. Дърпам ризата и оголвам дупето му.

За пръв път виждам голо момче. Е, не изцяло, а само в гръб. И съм на колене между краката му. Странно, не съм мислила, че първият ми досег с гол мъж ще изглежда така. Странно — не странно — толкова.

— Искаш ли болкоуспокоително? — питам аз. — Студено е и ръцете ми треперят…

— Не — изръмжава той с лице, сгушено в свивката на лакътя му.

Отначало работя бавно и предпазливо чопля раните с ножа, но скоро разбирам, че да вадиш бавно метал от човешка — или може би нечовешка — плът, значи само да удължиш агонията.

Най-много време отнема дупето му. Не че се бавя. Просто е насолено с метални късчета. Той не мърда. Не се дърпа. Само въздиша или охка лекичко.

Вдигам якето от гърба му. Там раните са по-малко, предимно в долната част. Пръстите ми са изтръпнали, китките ме болят, бързам, но работя внимателно.

— Дръж се — мърморя аз. — Почти свърших.

— И аз.

— Няма да стигнат марлите.

— Колкото стигнат.

— А инфекциите?

— Има малко пеницилин в аптечката.

Той се обръща по гръб, докато изровя хапчетата. Гълта две с вода. Аз седя, потна, въпреки че е малко над нула градуса.

— Защо деца? — питам го.

— Не знаех, че са деца.

— Сигурно, но бяха добре въоръжени и не бяха на екскурзия. „Техен проблем“, си си казал ти. „Действам, както са ме учили в школата за командоси.“

— Каси, ако не си вярваме…

— Ивън, не може да си вярваме. — Искам да го застрелям и да се разрева. Писна ми да ми писва. — Там е целият проблем.

Над нас слънцето се е отърсило от облаците, дарявайки ни с чисто синьо небе.

— Деца, клонирани от извънземните? — теоретизирам аз. — Или са ги взели на служба поради липса на пълнолетни попълнения? Какви са тези деца с пушки и гранати?

Той клати глава. Пийва малко вода. Потръпва.

— Май трябва да взема болкоуспокоително.

— Вош каза: „само децата!“. Да не би да събират деца за армията?

— Вош може да не е с тях. Може да е работа на армията.

— Тогава защо уби всички други? Защо застреля баща ми? И ако не е с тях, откъде взе Окото? Нещо не се връзва, Ивън. И ти го знаеш. Знам, че знаеш. Защо просто не ми го кажеш? Имаш ми доверие, въпреки че съм с пистолет, а ми нямаш доверие, за да кажеш истината!

Той дълго се взира в мен. После казва:

— С дълга коса си по-хубава.

Щях да се размекна, ако не бях толкова отвратена, премръзнала и изнервена.

— Кълна се, Ивън Уокър — мрачно казвам аз, — ако не ми беше необходим, щях моментално да ти светя маслото.

— Радвам се, че съм ти от полза.

— Но ако разбера, че ме лъжеш за най-важното, ще те убия.

— А кое е най-важното?

— Да си човек.

— Аз съм човек, Каси. Като теб.

Той придърпва ръката ми в неговата. И двете са в кръв. Моята и неговата. Неговата — в кръвта на дете почти на годините на братчето ми. Колко хора е убила тази ръка?

— Нима? — питам аз. Намирам се пред срив. Не мога да му се доверя. Трябва да се доверя. Не му вярвам. Трябва да вярвам. Това ли е крайната цел на Другите, вълната, която ще увенчае другите вълни: да оглозгат човешката ни същност до нейния гол, животински скелет и да ни превърнат в бездушни хищници, вършещи мръсната им работа вместо тях, самотни като акули и също толкова състрадателни?

Чувствам се като притиснато в ъгъла животно. Той го прочита в погледа ми.

— Какво има?

— Не искам да съм акула — шепна аз.

Той дълго ме гледа, което е адски тягостно. Можеше да каже: „Акула? Кой? Какво? Ъ? Кой каза, че си била акула?“ Вместо това, той тръгва да кима, сякаш разбира всичко.

— Ти не си.

„Ти“, не „ние“. Сега е мой ред да го изгледам продължително.

— Ако Земята не става за живот и трябва да я напуснем — казвам бавно аз — и открием планета със същества, които по някаква причина са несъвместими с нас…

— Правим каквото трябва.

— Като акули?

— Като акули.

Сигурно е искал да ми го спести. Знаел е, че, приземяването ще е твърдо, а шокът — голям и му е било жал. Мисля, че е искал да го разбера, без да го казва.

Блъскам ръката му. Яд ме е, че съм му позволила да ме докосва. Яд ме е, че съм била с него, знаейки, че крие неща от мен. Яд ме е на баща ми, че разреши на Сами да се качи на онзи автобус. Яд ме е на Вош. Яд ме е на зеленото око, носещо се над нас. Яд ме е, че наруших Първото правило заради първия срещнат красавец и за какво? За какво? Защото ръцете му бяха едри, но нежни, а дъхът му ухаеше на шоколад?

Блъскам го по гърдите, докато забравя за какво го бия, докато излея всичкия си гняв и в мен не остане друго, освен една черна дупка там, където някога е била Каси.

Той сграбчва юмруците ми.

— Спри, Каси! Спокойно. Не съм ти враг.

— Тогава чий враг си, а? Защото си нечий. Ловуваше всяка нощ. Но не животни. Къде стана такъв нинджа? Във фермата на татко си? Само ми обясняваш какво не си. Искам да знам какво си. Какво си, Ивън Уокър?

Той пуска китките ми и за моя изненада докосва с ръка лицето ми. Нежният му палец пробягва по бузата ми, после по носа. Все едно ме докосва за последен път.

— Аз съм акула, Каси — казва той бавно и натъртено, сякаш говори с мен за последен път. Гледа ме просълзен, сякаш ме вижда за последен път. — Акула, която искаше да е човек.

Падам по-бързо от скоростта на светлината в черната дупка, която зейна след Пришествието и погълна всичко по пътя си. Дупката, в която се взираше баща ми, след като си отиде мама. Мислех, че е извън мен, отделно от мен, но съм се лъгала. Тя е била вътре в мен и е била там от самото начало, растяща и поглъщаща всяка трошица надежда, доверие и любов, които имах, проправяйки с ненаситната си паст път през галактиката на душата ми, докато аз стоях, вкопчена в един избор — изборът, който ме гледа сякаш за последен път.

Затова правя това, което биха направили повечето разумни хора в моето положение.

Бягам.

Презглава в гората, в хапливия зимен въздух, гол клон, синьо небе, сух лист, изхвърчайки след последния ред дървета на открито, замръзналата земя хрущи под обувките ми под купола на безразличното небе — бляскавата синя завеса, опъната пред един милиард звезди, които са все още там и все още гледат надолу към нея, тичащото момиче с подскачащата къса коса и сълзи, стичащи се по бузите й, която не бяга от нещо или към нещо, а просто бяга. Бяга като луда, защото няма какво по-умно да направиш, когато разбереш, че единственият човек на Земята, на когото си решил да се довериш, не е от Земята. Има ли значение, че те е спасявал безброй пъти или че възможностите да те убие са били още повече, или че в него има нещо — измъчено и тъжно, и ужасно, ама ужасно самотно, сякаш той е последният жител на Земята, а не момичето, зъзнещо в спалния чувал, прегърнало плюшено мече в един замлъкнал свят.

„Млъкни, млъкни, просто млъкни.“

70.

Нямаше го, като се върнах. Да, върнах се. Къде можех да отида без моя автомат и най-вече без онзи проклет мечок — причината за да живея? Не се плашех да се върна. При десет милиарда възможности да ме убие какво значение има една повече?

Ето пушката му. Раницата му. Аптечката. И съдраните му дънки до дънера Хауърд. Знам, че няма друг панталон и сигурно вършее из леденостудената гора по кубинки, като модел от еротичен календар. А, не, момент. Ризата и якето липсват.

— Хайде, Мечо — ръмжа аз, мятайки на гръб раницата си. — Време е да те върна на собственика ти.

Грабвам автомата, зареждам го. Правя същото и с Люгера, слагам чифт черни плетени ръкавици, защото пръстите ми са безчувствени, свивам картата и фенерчето от раницата му и поемам към дола. Ще рискувам да вървя през деня, за да увелича разстоянието между мен и Акулата. Не го знам къде е, сигурно е помолил да пратят безпилотен самолет, но ми е все едно. Така реших, докато се връщах, след като бягах до пълно изтощение: все едно кой или какво е Ивън Уокър. Той ме запази жива. Храни ме, къпа ме, пази ме. Помогна ми да заякна. Дори ме научи да убивам. С такъв враг, на кого му трябват приятели?

През дола. Десет градуса по-студено в сенките. Горе, през космическия пейзаж на лагера, тичайки по пръст, твърда като асфалт и първия труп. И се питам: ако Ивън е от тях, какъв, в крайна сметка, е сценарият? Дали би убил себеподобни, за да ми хвърли прах в очите, или ги е убил, защото са го взели за човек и е нямал избор? Мисля и се отчайвам: това е като бездънна яма. Копаеш, а дъното се отдалечава. Все повече и повече.

Минавам край друг труп, почти без да го погледна, но мярвам нещо и изведнъж се връщам. Малкият войник е без панталон.

Не е важно. Продължавам. Вече съм на черния път, вървя на север. Все още подтичвам. Давай, Каси, давай, давай. Забравих храната. Забравих водата. Не е важно. Небето е безоблачно — огромно, гигантско синьо око, взряно надолу. Тичам покрай пътя, близо до гората. За укритие, в случай че видя безпилотен самолет. А видя ли Ивън — ясно: първо стрелям, а после питам. И не само Ивън. Всеки.

Нищо няма значение, освен Първото правило. Нищо няма значение, освен да открия Сами. За известно време го бях забравила.

Заглушителите: хора, полухора, човешки клонинги или проекции от извънземни човешки холограми? Няма значение. Крайната цел на Другите: изкореняване, погребване или поробване? Няма значение. Моите шансове за успех: едно, нула цяло и едно, или нула цяло нула, нула, нула процента? Няма значение.

„Следвай пътя, следвай пътя, следвай прашния черен път…“

След няколко километра има отклонение на запад, което излиза на магистрала 35. Още няколко километра по магистрала 35 и съм на изход 675. Мога да използвам надлеза за укритие и да чакам автобусите. Ако автобусите все още се движат по магистрала 35. Ако се движат въобще.

В края на черния път спирам и внимателно оглеждам местността зад мен. Нищо. Няма го. Отказал се е.

Навлизам две-три крачки в гората, за да си поема дъх. В мига, в който се отпускам на земята всичко, от което бягам, ме настига далеч преди моя дъх.

„Аз съм акула, която искаше да е човек…“

Някакво момиче крещи — чувам как писъците му отекват между дърветата. Воят не спира и не спира. Нека ми пратят цяла орда от Заглушители — не ми пука. Хващам главата си с ръце и се клатя напред-назад, и имам странното чувство, че плавам над тялото си, после се изстрелвам към небето с хиляди километри в час и виждам как се стопявам до малка точица, преди необятността на Земята да ме погълне. После сякаш се откъсвам и от нея. Сякаш вече нищо не ме задържа и празнотата ме всмуква. Като че ли съм била свързана със сребърна верижка и тя се е скъсала.

Преди той да ме намери мислех, че знам какво е самота. Но не съм имала и понятие. Не знаеш какво е да си истински сам, докато не си изпитал обратното.

— Каси.

Две секунди: на крака. Още две и половина: моят M16 е обърнат към гласа. Вляво между дърветата се промъква сянка и аз откривам огън, сеейки куршуми където видя — в дървета, в клони и във въздуха.

— Каси.

Пред мен, на около „два часа“. Изпразвам пълнителя. Знам, че е безсмислено. Няма да му направя нищо. Той е Заглушител. Но ако продължа да стрелям, може и да се върне.

— Каси.

Точно зад мен. Поемам дълбоко дъх, презареждам, решително се обръщам и изпомпвам още олово в невинната растителност.

„Боже, колко си тъпа! Той иска да свършиш боеприпасите си!“

Затова чакам разкрачена, с опънати рамене и вдигнат автомат, оглеждайки се вляво и вдясно и си спомням уроците му във фермата: „Трябва да усещаш целта. Все едно е свързана с теб. Все едно си свързана с нея…“

Случва се в промеждутъка между две секунди. Ръката му се увива около гръдния ми кош и аз се прощавам с автомата, а после и с Люгера. След още половин секунда съм като в менгеме, притисната към гърдите му над земята, яростно ритаща във въздуха, въртяща глава и хапеща го за китката.

През това време устните му гъделичкат чувствителната кожа на ухото ми.

— Каси. Не. Каси…

— Пус… ни… ме!

— Това именно е проблемът. Не мога.

71.

Ивън ме оставя да ритам и да се гърча, докато се изтощя, пльосва ме до едно дърво и отстъпва назад.

— Нали знаеш какво ще стане, ако хукнеш — предупреждава ме той. Лицето му е зачервено. Задъхан е. Отива да прибере оръжията ми. Движенията му са твърди и решителни. Първо гранатата, а после и преследването са оставили своите следи. Якето му зее и се вижда дънковата му риза. Панталонът, който е взел от мъртвото дете, му е поне два номера по-малък и на най-неподходящите места е най-впит. Стои му като бермуди.

— Ще ме застреляш в тила — казвам аз.

Той затъква Люгера колана си мята автомата ми през рамо.

— Можех да го направя още преди много време.

Сигурно има предвид първата ни среща.

— Ти си Заглушител — казвам му. С неистови усилия се удържам да не скоча и отново да хукна през дърветата. Да бягам от него е, разбира се, безсмислено. И да се бия, е безсмислено. Трябва да го надхитря. Сякаш отново съм под колата в деня, в който за пръв път се срещнахме. Не става с криене. Не става с бягане.

Той сяда на няколко крачки и слага пушката на бедрата си. Трепери.

— Щом работата ти е да ме убиеш, защо досега не ме уби? — питам аз.

Той отговаря веднага, сякаш отдавна е бил готов с отговора.

— Защото съм влюбен в теб.

Главата ми безпомощно се отпуска върху грубата кора на дървото. Голите клони над мен са като изрязани върху яркото синьо небе. Поемам въздух, и това, което казвам, излиза като смях.

— Трагична любов в най-чистия й чист вид. Извънземен нашественик се влюбва в земно момиче. Ловец в плячката си.

— Аз съм човек.

— „Аз съм човек, но…“ Довърши го, Ивън. — „Защото аз вече съм довършена. Беше последният ми и единствен приятел и вече те няма. Всъщност си тук, каквото и да си, но Ивън, моят Ивън, го няма.“

— Няма „но“, Каси. Има „и“. Аз съм човек и не съм. Нито едно от двете и двете едновременно. Аз съм Друг и съм като теб.

Поглеждам в очите му, хлътнали и много тъмни в сенчестия въздух и казвам:

— Гади ми се от теб.

— Как бих могъл да ти кажа истината, когато истината бе равностойна на това да си тръгнеш, а тръгнеш ли си, щях да умра?

— Не ми чети лекции за смъртта, Ивън. — Размахвам пред лицето му пръстите на ръката си. — Видях как си отиде майка ми. Видях как един от вас уби баща ми. За шест месеца видях повече смърт, отколкото който и да било друг в историята на човечеството.

Той избутва ръката ми и казва със стиснати зъби:

— Ако с нещо би могла да защитиш баща си или да спасиш майка си, нямаше ли да го направиш? Ако знаеше, че една лъжа ще спаси Сами, нямаше ли да излъжеш?

И още как. Дори се преструвам, че вярвам на врага, за да спася Сами. Продължавам да мисля над това „Защото съм влюбен в теб.“ Опитвам се да открия друга причина, поради която е изменил на своите.

Няма значение, няма значение. Само едно е важно. Една врата, която се затръшна зад Сами в деня, в който се качи на оня автобус, врата с хиляди ключалки и аз изведнъж разбирам, че този, който седи пред мен, е човекът с ключовете.

— Знаеш какво правят в „Райт-Патерсън“, нали? — казвам аз. — И знаеш какво е станало със Сам.

Той не отговаря. Не кима. Не поклаща глава отрицателно. Какво ли мисли? Че е едно да пощадиш нищо незначещо човешко същество, но е съвсем друго да издадеш стратегията? Това ли е сега неговия Бюик, моментът, в който трябва да де изправиш с лице, защото нито можеш да лежиш, нито да бягаш?

— Жив ли е? — питам аз. Навеждам се напред, грапавата кора на дървото се забива в гръбнака ми.

Той се колебае за миг и казва:

— Сигурно.

— Защо… го отведоха там?

— За да го подготвят.

— За какво?

Този път се забавя повече. И казва:

— За Петата вълна.

Затварям очи. За първи път гледката на това красиво лице е истинско мъчение. Господи, колко съм уморена. Така зверски уморена, че мога да заспя за хиляда години. И кой знае — като се събудя, Другите може да ги няма и из гората да лудуват деца. „Аз съм Друг и съм като теб“. Какво, по дяволите, означава това? Твърде уморена съм, за да догоня мислите си.

Отварям очи и се насилвам да го погледна.

— С твоя помощ можем да влезем вътре.

Той клати глава.

— Защо не? — питам. — Ти си един от тях. Ще кажеш, че си ме заловил.

— „Райт-Патерсън“ не е концентрационен лагер, Каси.

— Тогава какво е?

— За теб ли? — Навежда се към мен. Дъхът му стопля лицето ми. — Смъртоносен капан. Няма да издържиш и пет секунди. Защо, според теб, всячески се опитвам да те спра?

— Всячески? Тогава просто ми кажи истината. Например нещо като „Хей, Кас… това, дето си го замислила… Виж, аз съм извънземен, като онези, които прибраха Сам и знам, че си се заела с напълно безнадеждно начинание“.

— Каква полза, ако го кажа?

— Това в случая не е важно.

— Важното е, че брат ти се намира в най-укрепената база, която ние — искам да кажа, Другите — създадохме от началото на чистката.

— От кое? Как го нарече? „Чистка“?

— Или разчистване. — Не издържа на погледа ми. — Казват му и така.

— О, значи с това се занимаваш! С разчистване на човешки остатъци.

— Не са мои думи. „Чистка“… „разчистване“… не съм го измислил аз — възразява той. — Ако това ще те успокои, аз бях против.

— Не искам да се успокоя, Ивън. Искам да мразя. Това ми стига. — „Престани с откровенията. Той е човекът с ключовете. Остави го да говори.“ — Мислил ли си някога, че ще се занимаваш с това?

Той отпива голяма глътка от манерката, предлага и на мен. Аз клатя глава.

— „Райт-Патерсън“ не е обикновена база — тя е главната — казва той, като внимателно претегля всяка дума. — И Вош не е обикновен командир. Той е главнокомандващ на всички тактически операции и архитект на чистката, стратегът на атаките.

— Вош уби седем милиарда души.

Цифрата звучи неестествено кухо в ушите ми. След Пришествието една от любимите теми на татко беше колко напреднали трябва да са Другите и колко високо трябва да се изкачили в еволюционната стълбица, щом са достигнали етапа на междугалактическите пътувания. И това е тяхното високоинтелигентно решение?

— За някои от нас изтребването не бе решение — казва Ивън. — Включително и за мен, Каси. Но загубихме в спора.

— Не, Ивън, ние загубихме.

Не издържам повече. Ставам, очаквайки да се изправи и той, но Ивън не помръдва от мястото си.

— Той не гледа на вас така, както ви виждат някои от нас… както и аз самият — казва той. — За него вие сте паразит, който трябва да се унищожи, за да не убие гостоприемника си.

— Аха. Значи съм паразит. В твоите очи.

Поглеждам встрани. Гади ми се.

Зад мен гласът му е мек, равен, почти тъжен:

— Каси, заела си се с нещо, което далеч надхвърля възможностите ти. „Райт-Патерсън“ не е просто обикновен лагер. Комплексът под него е център за управление на полетите на всички безпилотни самолети в северното полукълбо. Той е очите на Вош, Каси. С тях той те вижда. Опитът да проникнем и спасим Сами не е просто рискован — той е самоубийствен. И за двама ни.

— И за двама ни? — поглеждам го с крайчеца на окото си. Не е помръднал.

— Не мога да кажа, че съм те пленил. Задачата ми не е да пленявам хора, а да ги убивам. Като пленница, вътре те чака смърт. Както и мен, защото не съм си свършил работата. А и как ще преодолеем загражденията? Базата се охранявана от безпилотни самолети, седемметрова електрическа ограда, наблюдателни кули, инфрачервени камери, детектори за движение… и стотици като мен. А знаеш възможностите ми.

— Ще опитам сама.

Той кимва.

— Този е единственият възможен начин. Но това, че нещо е възможно, не означава, че не е самоубийствено. Всички, когото допускат вътре — имам предвид онези, които не убиват веднага, се подлагат на скринингова програма, която преобразува цялата им психика, включително и спомените им. Ще разберат коя си и защо си там… след което ще те убият.

— Трябва да има сценарий, който не завършва с убийството ми — настоявам аз.

— Има — казва той. — Сценарий, в който ние се крием на безопасно място и чакаме Сами да се появи.

Челюстта ми увисва и си помислям: „Ъ?“. След което казвам:

— Ъ?

— Може да ни отнеме година-две. Той на колко е — пет? Трябва да е поне на седем.

— За какво?

Той поглежда встрани.

— Видя за какво.

Обезглавеното дете с униформа, помъкнало автомат, по-голям от него. Сега наистина ми трябва глътка вода. Отивам до него и той мълчи, докато се навеждам да взема манерката. След четири големи глътки устата ми все още е суха.

— Сам е Петата вълна — казвам аз. Думите имат горчив вкус. Отпивам друга голяма глътка.

Ивън кимва.

— Ако е минал успешно скрининга, са го оставили жив и са го… — търси думата — обработили.

— Искаш да кажеш — промили са му мозъка.

— По-скоро индоктринирали. Внушили са му, че извънземните използват човешки тела и ние — искам да кажа, хората — сме измислили начин да ги разпознаваме. А можеш ли да разпознаеш врага, можеш и да го…

— Та това е самата истина! — прекъсвам го аз. — Вие ползвате човешки тела.

Той поклаща глава.

— Не и по начина, по който мисли Сами.

— Какво значи това? Или го правите, или не го правите.

— Сами мисли, че изглеждаме като някакъв вид зараза, внесена в човешкия мозък, но…

— Че аз точно така си те представям: като зараза! — Не мога да се сдържа.

Той вдига ръка. Не я бутам и не хуквам. Той бавно обвива с пръсти китката ми и внимателно ме дръпва на земята до себе си. Сърцето ми се блъска в гръдния ми кош и съм леко потна, въпреки хапливия студ. Сега какво?

— Имаше едно момче, истинско човешко момче на име Ивън Уокър — казва той, взирайки се дълбоко в очите ми. — Като всяко друго дете — с майка и баща, с братя и сестри, хора. Преди да се роди, аз бях вмъкнат в него. Докато майка му спеше. Докато и двамата спяхме. Цели тринайсет години съм спал в Ивън Уокър. Докато той се учеше да седи, да се храни, да ходи, да говори, да тича, да кара колело — аз бях там и чаках да се събудя. Подобно на хиляди Други в хиляди други момчета като Ивън из целия свят. Някои от нас бяха вече будни, подготвяйки се за живот там, където щяхме да бъдем нужни, когато бъдем нужни.

Аз кимам, но защо кимам? Вселил се в човешко тяло? Какво значи това, по дяволите?

— Четвъртата вълна — казва той, опитвайки се да ми бъде полезен. — Заглушители. Сполучливо име. Бяхме мълчаливи, криехме се в човешки тела и в човешки животи. Нямаше защо да се преструваме, че сме хора. Ние бяхме. Хора и Други. Ивън не умря, като се събудих. Беше… абсорбиран.

Орловото Око забелязва, че всичко това ми е малко в повече. Посяга, за да ме докосне и се стряска, като се дърпам.

— Така че… какво си, Ивън? — шепна. — Къде си? Каза, че си бил… какво каза? — Умът ми препуска с един милиард километра в час. — „Вмъкнат“. Вмъкнат къде?

— Може би „вмъкнат“ не е най-подходящата дума. Сигурно ще е по-точно да кажа „закодиран“. Бях закодиран в Ивън, докато мозъкът му все още се развиваше в утробата на майка му.

Клатя глава. Уж е с векове по-напреднал от мен, а се затруднява да отговори на един прост въпрос.

— Но какво си? Как изглеждаш?

Той се мръщи.

— Знаеш как изглеждам.

— Не! О, Боже, понякога си толкова… — „Внимавай, Каси, мери си думите. Нали знаеш кое е важно!“ — Преди да се превърнеш в Ивън, преди да дойдеш тук, докато си пътувал към Земята, от където и да е там, как изглеждаше?

— Никак. Не сме имали тела от десетки хиляди години. Трябваше да се откажем от тях на тръгване.

— Пак лъжеш. Сигурно си бил я жаба, я брадавичеста свиня, я гол охлюв. Всяко живо същество има форма.

— Ние сме чисто съзнание. Чиста същност. Можехме да осъществим това пътуване само като изоставим телата си и се преселим в компютъра на кораба-майка. — Той взема ръката ми и свива пръстите ми в юмрук. — Ето, това съм аз. — Слага длани върху юмрука ми и го обгръща. — А това е Ивън. Сравнението не е съвсем точно, защото между мен и него няма определена граница. — Той се усмихва. — Май не се справям добре. Искаш ли да ти покажа кой съм?

„Майко мила!“

— Не. Да. Какво имаш предвид?

Представям си как обелва лицето си като същество от филм на ужасите.

Гласът му потрепва леко.

— Мога да ти покажа какво съм.

— Това не включва някакъв вид „вмъкване“, нали?

Той се смее.

— Напротив. В известен смисъл… Щом искаш, ще ти покажа, Каси.

Разбира се, че искам да видя. И не искам да видя, разбира се. Щом иска — да ми покаже. Може пък това да ме доближи до Сами. А и не е само Сами. Може да разбера защо ме е спасил, когато е трябвало да ме убие. Защо се е грижил за мен, нощ след нощ, за да ме запази жива… и засега е с всичкия си.

Той все още се усмихва, сигурно зарадван, че не съм му избола очите или че не го взимам на подбив. Ръката ми се губи в неговата, леко свита, като розова пъпка в очакване на дъжд.

— Какво да направя? — шепна аз.

Той пуска ръката ми и посяга към лицето. Трепвам.

— За нищо на света няма да ти сторя зло, Каси. — Дишам. Кимам. Дишам още малко. — Затвори очи. — Докосва нежно клепачите ми — съвсем нежно, като криле на пеперуда. — Отпусни се. Дишай дълбоко. Освободи ума си. Иначе няма как да вляза. А ти го искаш, нали, Каси?

Да. Не. Мили Боже, какво още трябва да изтърпя, за да спазя обещанието си?

Прошепвам:

— Искам го.

Не започва в главата ми, както очаквах.

Вместо това по тялото ми се разлива сладостна топлина, от сърцето навън. Костите, мускулите и кожата ми се разтварят в нея. Тя извира от мен и напуска Земята и границите на Вселената. Топлината е навсякъде и във всичко. Тялото ми и всичко извън тялото ми й принадлежи. Тогава усещам него. Той също е в тази топлина и между нас няма граница, няма място, където свършвам аз и започва той, и аз разцъфвам, като цвете в дъжда, болезнено бавно и замайващо бързо, разтваряйки се в топлината, разтваряйки се в него, но него не го виждам, защото „показвам“ е само условна дума. Защото няма дума, която да го опише, той просто е.

И аз разцъфвам за него, цвете в дъжда.

72.

Първото, което правя, след като отварям очи, е да избухна в сърцераздирателни ридания. Не мога да се сдържа. Никога в живота си не съм се чувствала толкова изоставена.

— Сигурно избързах — казва той, като ме прегръща и гали косата ми.

Не се съпротивлявам. Твърде слаба, объркана, празна и окаяна съм, за да направя какво то и да било друго, освен да стоя в ръцете му.

— Прости ми, че те лъгах, Каси — прошепва той в косата ми.

Студът отново пропълзява в мен. Топлината е само спомен.

— Не си ли като затворник в това тяло? — тихо питам аз, допирайки ръце до гърдите му. Усещам пулса му.

— Напротив — казва той. — Чувствам се освободен.

— Освободен?

— Да, мога да, отново да имам чувства. Като това. — Целува ме. По тялото ми се разлива друга, различна топлина.

Сгушена в ръцете на врага. Какво ми става? Те ни гориха живи, мачкаха ни, давиха ни, донесоха болест, превръщаща ни в пихтии от слуз и кръв. Убиха всичките ми любими и близки хора, всички без брат ми — а аз се целувам с един от тях! Пуснах го в душата си. Споделих с него нещо, далеч по-ценно и съкровено от тялото ми.

Заради Сами. Възможен, но твърде сложен отговор. Истината е проста.

— Каза, че си загубил в спора за стратегията спрямо хората — казвам аз. — Каква беше твоята позиция?

— Съвместно съществуване. — Говори с мен, но гледа звездите. — Ние не сме много, Каси. Едва няколкостотин хиляди. Можехме да се вселим във вас и да живеем, без никой да разбере за съществуването ни. Но не искахме. Повечето считаха, че е под достойнството им да живеят с маската на човешки същества. Знаеха, че ако дълго се преструват на хора, ще се очовечат наистина.

— И това ги плашеше?

— Мен — да. Докато не станах човек — казва той.

— Стана какво…? Като се „събуди“ в Ивън ли?

Той поклаща глава и казва просто, сякаш е най-очевидното нещо на света:

— Като се събудих в теб, Каси. Не бях напълно човек, докато не се огледах в очите ти.

И в истински човешките му очи бликват истински човешки сълзи и сега е мой ред да го прегърна, докато сърцето му кърви. Мой ред е да се огледам в очите му.

Всъщност, не само аз съм в ръцете на врага.

Аз съм човечеството, но кой е Ивън Уокър? Човек и Друг. Двете и нито едно. Обичайки ме, той не принадлежи на никого.

Той не гледа на нещата така.

— Ще направя каквото искаш, Каси — казва той безпомощно. Очите му блестят по-ярко от звездите над нас. — Знам, че си длъжна да отидеш там. На твое място и аз щях да отида. И сто хиляди Заглушителя нямаше да ме спрат.

Той притиска устните си до ухото ми и ми шепне, тихо и пламенно, сякаш споделя най-страшната тайна на света:

— Безнадеждно е. Глупаво е. Самоубийствено е. Но любовта е оръжие, за което те нямат щит. Те знаят какво мислим, но няма как да разберат какво чувстваме.

Не „ние“. „Те“.

Преминал е отвъд. И знае, че преминеш ли, няма връщане.

73.

Прекарваме последния си ден заедно, спейки под надлеза на магистралата като двама скитници, каквито всъщност сме. Единият спи, а другият е на пост. Когато е негов ред да спи, Ивън предава оръжието си и заспива, без да се замисли, че мога да избягам или да го застрелям. Сигурно изобщо не му минава през ум. Нашият проблем е, че не мислим като тях. Повярвах му и той го разбра. Заглушителите убиват хора. Ивън не ме уби. Значи не е Заглушител. Е? Има логика. Хм… човешка логика.

Привечер дояждаме последните си запаси от храна и се изкатерваме по насипа, за да се скрием в дърветата край магистрала 35. Според него автобусите се движат само през нощта. И се разбира кога идват. Двигателите им се чуват от километри, защото на километри няма какво друго да се чуе, освен тях. Виждаш фаровете, чуваш звука и те профучават край теб като големи жълти болиди, защото магистралата е разчистена и вече няма ограничения на скоростта. Дали ще спрат? Не се знае. Може би да, може би не. Може просто да намалят, колкото един от войниците вътре да ми пусне един куршум. А може и да не минат въобще.

— Каза, че още събират хора — казвам аз. — Защо да не минат?

Той се заглежда в пътя под нас.

— Ще дойде момент, в който „спасените“ ще разберат измамата или някой от оцелелите навън ще разбере. Когато това се случи, те ще затворят базата или тази й част, която се занимава с чистката. — Той се прокашля и продължава да гледа пътя.

— Какво означава това „ще затворят базата“?

— Ще я унищожат, както унищожиха лагера.

Мисля над думите му и като него гледам пътя.

— Добре — казвам най-накрая. — Остава да се надяваме, че Вош още не е дръпнал шалтера.

Загребвам шепа прах, сухи листа и клечи и разтривам по лицето си. Следващата е за косата. Той гледа, без да каже нищо.

— Сега е моментът да ми пожелаеш късмет — казвам аз. Мириша на пръст и кой знае защо си спомням баща си, коленичил в розовата леха и белия чаршаф. — Или да отидеш вместо мен. Или да ми пожелаеш късмет и отидеш вместо мен.

Той скача на крака. Очите му шарят трескаво. Увива се с ръце, сякаш му е студено или се бои да не направи нещо глупаво.

— Самоубийство е — казва той. — И двамата го знаем. Време е да го изречем на глас. Който и да иде, с него е свършено.

Вадя Люгера от колана. Слагам го на земята до краката му. После автомата.

— Пази ги — казвам му. — Ще ми трябват, като се върна. И между другото, време е да го изречем на глас: много си смешен в тоя панталон. — Пресягам се за раницата. Измъквам мечока. Няма защо да го цапам, той си е вече мръсен и без това.

— Чуваш ли какво казвам? — пита той.

— Лошото е, че ти не чуваш себе си — казвам аз. — Там се влиза само по един начин — този, по който влезе Сами. Ти не можеш да го използваш, значи оставам аз. Край на дискусията, ясно ли е?

Ставам и се случва нещо странно: докато се изправям, Ивън сякаш се смалява.

— Отивам да прибера брат си и мога да го направя само по един начин.

Той ме поглежда и кима. Бил е в мен. Били сме слети в едно. Затова знае какво ще кажа:

— Сама.

74.

Ето ги звездите — убождания от светлина, впиващи се надолу.

Ето го и празният път под светлината, впиваща се надолу и момичето на пътя с омацано лице, с клечки и сухи листа, оплетени в късата й къдрава коса, стиснала опърпано плюшено мече на празния път под звездите, впиващи се надолу.

Ето го и рева на двигателите, и двойните снопове на фаровете, прорязващи хоризонта. Все по-големи и все по-ярки светлини, като звезди, готвещи се да избухнат в свръхнова. Връхлитат момичето, скътало в сърцето си тайни и обещания и то се изправя пред водопада от светлина, без да бяга и без да се крие.

Шофьорът ме вижда отдалеч. Квичене на спирачки, вратата се отваря със съскане и един войник скача на асфалта. Има пистолет, но не го насочва към мен. Оглежда ме, докато стоя, прикована от фаровете; оглеждам го и аз.

На ръкава му има бяла лента с червен кръст. Табелката с името му гласи: „Паркър“. Името ми е познато. Сърцето ми прескача. А ако ме познае и той? Би трябвало да съм мъртва, а не съм.

Как се казвам? Лизбет. Ранена ли съм? Не. Сама ли съм? Да.

Паркър бавно се завърта на триста и шейсет градуса, за да огледа околността. Не забелязва ловеца в гората, който наблюдава сцената с мерник, прикован в темето на Паркър. И как да го забележи? Ловецът в гората е Заглушител.

Паркър ме хваща за ръка и ми помага да се кача в автобуса. Вътре мирише на кръв и пот. Половината от седалките са празни. Има деца. А също и възрастни. Те обаче не са важни. Важни са само Паркър, шофьорът на автобуса и войникът с табелка „Хъдзън“. Отпускам се на последната седалка до аварийния изход — същата, на която седеше Сам, когато притискаше малката си ръка в стъклото и гледаше как се смалявам, докато ме погълна прахта.

Паркър ми подава плик с разкашкани гумени бонбони и бутилка с вода. Не искам нито едното, нито другото, но послушно поглъщам и двете. Бонбоните са били в джоба му и са топли и лигави, поради което се боя, че отново могат да видят бял свят.

Автобусът набира скорост. Някой отпред плаче. Към това се прибавя бръмченето на колелата, воят на двигателя и студеният вятър, свистящ през цепките на прозорците.

Паркър се завръща със сребърен диск и го притиска до челото ми. Според него, за да премери температурата ми. Дискът светва в червено. Добре съм, казва той. Как е името на мечока?

Сами, казвам аз.

Светлини на хоризонта. Това е „Кемп Хейвън“, ми казва Паркър. Мястото е напълно безопасно. Няма от какво да бягам. Няма от какво да се крия. Кимам. Напълно безопасно.

Светлината се усилва, бавно се просмуква през предното стъкло, нахлува като поток, докато наближаваме и удавя автобуса, когато сме пред входа. Чува се пронизителен звънец, портата се плъзга и отваря. Силуетът на един войник горе на наблюдателната кула.

Спираме пред хангар. Един шишкав мъж се качва в автобуса, подприпквайки на пръсти като повечето дебели хора. Неговото име е майор Боб. Няма защо да се боим, ни казва той. В пълна безопасност сме. Има само две правила, които трябва да запомним. Първото — да помним цвета си. Второто — да слушаме и да се подчиняваме.

Заставам в редичката на моята група и следвам Паркър до страничната врата на хангара. Той потупва Лизбет по рамото и й пожелава късмет.

Намирам един червен кръг и сядам. Пълно е с войници. Но повечето от тях са деца, някои не много по-големи от Сам. Всички са със сребристи окуляри и са много сериозни, особено по-малките. Най-малките са най-сериозни.

„Можеш да накараш едно дете да повярва в почти всичко и да извърши почти всичко“, ми каза Ивън, докато обсъждахме мисията ми. „С подходящо обучение можеш да превърнеш едно десетгодишно дете в безпощаден звяр.“

Имам номер: Т62. „Т“ като „Терминатор“. Ха!

Съобщават номерата по високоговорител.

„Шестдесет и две! «Те» шестдесет и две! Моля да се отправи към червената врата! Номер «Те» шестдесет и две!“

„Първият пункт е банята.“

От другата страна на червената врата има слаба жена със зелена престилка. Всичко долу и в коша. И бельото. Обичат децата, но не и въшките и кърлежите. Ето душа. Ето сапуна. Облечи бялата роба, като си готова и чакай да те извикат.

Подпирам мечока до стената и стъпвам боса върху студените плочки. Водата е хладка. Сапунът е с остър мирис на лекарство. Още съм влажна, когато нахлузвам хартиената роба. Тя залепва за кожата ми. Почти се виждам през нея. Взимам Мечо и чакам.

„Следва предварителната проверка. Много въпроси. Някои от тях са почти еднакви. За да се разбере лъжеш ли. Стой спокойна. Не се разсейвай.“

През следващата врата. Хоп на масата за прегледи. Нова медицинска сестра — по-едра, по-зла. Изобщо не ме поглежда. Сигурно съм хилядния човек, който минава през ръцете й, откакто Заглушителите са се настанили в базата.

Трите ми имена? Елизабет Саманта Морган.

На колко години съм? Дванайсет.

Откъде съм? Имам ли братя или сестри? Има ли живи от семейството ми? Какво им се е случило? Къде съм отишла, след като съм напуснала дома си? Какво му е на крака ми? Как се ме простреляли? Кой ме е прострелял? Знам ли за други оцелели? Как са имената на братята и сестрите ми? На родителите ми? Каква е била професията на баща ми? Името на най-добрата ми приятелка? Пак да й разкажа какво се е случило със семейството ми.

Накрая тя ме потупва по коляното и ми казва да не се плаша. В пълна безопасност съм.

Прегръщам Мечо и кимам.

В пълна безопасност съм.

„Следва медицинският преглед. После имплантът. Разрезът е съвсем малък. Може да няма и шев, а само малко хирургическо лепило.“

Жената на име д-р Пам е така мила, че колкото и да не искам, я харесвам. Лекар — мечта: мила, нежна, търпелива. Приветливо разговаря с мен. Обяснява ми всичко, което предстои да направи. Показва ми импланта. Като чип за домашни любимци, само че по-добър! С него могат да ме открият навсякъде.

— Как се казва плюшеното мече?

— Сами.

— Да сложа ли Сами на този стол, докато ти поставяме импланта?

Претъркулвам се по корем. Страхувам се, че дупето ми прозира през хартиената роба, което надали е от съществено значение. Напрягам се в очакване на ухапването от иглата.

„Устройството не може да черпи информация, докато не се свърже със «Страната на чудесата». Но веднъж имплантирано, е напълно дееспособно. С него могат да те следят, както и да те убият.“

Д-р Пам пита какво се е случило с крака ми. Някакви лоши са стреляли по мен. Тук това няма как да стане, успокоява ме тя. В „Кемп Хейвън“ няма лоши хора. В пълна безопасност съм.

Маркирана съм. Чувствам се така, сякаш ми е окачила десеткилограмов камък на шията. Време е за последния тест, ми казва тя. Една програма, иззета от врага.

„Наричат я «Страната на чудесата».“

Взимам Мечо от стола и отивам с нея в съседната стая. Бели стени. Бял под. Бял таван. Бял зъболекарски стол, ремъци, висящи от опорите за ръцете и краката. Клавиатура и монитор. Казва ми да седна и отива при компютъра.

— Какво прави „Страната на чудесата“? — питам аз.

— Малко сложно е да се обясни, Лизбет, но по същество прави виртуална карта на твоите познавателни функции.

— Карта на мозъка ми?

— Нещо такова, да. Хайде, скъпа, седни на стола. Не трае дълго и ти обещавам, че няма да боли.

Сядам, като притискам Мечо до гърдите си.

— О, не, скъпа, Сами не може да бъде с теб на стола.

— А защо не?

— Хайде, дай ми го. Ще го сложа до компютъра.

Поглеждам я подозрително. Но тя се усмихва и е така мила. Трябва да й вярвам. Както и тя вярва изцяло в мен.

Но съм така нервна, че докато й го подавам, мечока се изплъзва от ръката ми. Пада до стола върху голямата си плюшена глава. Извивам се да го взема, но д-р Пам ми казва да не мърдам и се навежда, за да го вдигне тя.

Сграбчвам главата й с две ръце и я фраскам в подлакътника. Откатът върху ръцете ми е като плясък с камшик. Тя пада, зашеметена от удара, но не загубва съзнание. В момента, в който коленете й се удрят в белия под, аз вече съм скочила от стола и съм зад нея. Искам да я довърша с каратистки удар в гръкляна, но тя е с гръб към мен, така че импровизирам. Грабвам ремъка от подлакътника и два пъти го усуквам около шията й. Тя се мъчи да ми попречи с ръце, но е твърде късно. Затягам каишката, като държа контра с крак, опрян в стола и опъвам с все сила.

Секундите, докато я чакам да изпадне в безсъзнание, са най-дългите в живота ми.

Тя се отпуска. Незабавно освобождавам каишката и д-р Пам се свлича по очи на пода. Проверявам пулса й.

„Знам, че е съблазнително, но не можеш да я убиеш. Тя и всички служители в базата са свързани със система за наблюдение, разположена в командния пункт. Стане ли нещо с нея, се задейства аларма и става ад.“

Обръщам д-р Пам по гръб. От двете й ноздри тече кръв. Сигурно има счупване. Посягам към тила си. Това ще е най-трудно. Но аз съм в еуфория. Надрусана съм с адреналин. Дотук всичко мина отлично. Ще се справя и с това.

Смъквам превръзката и рязко опъвам кожата от двете страни на разреза. Сцепването на раната е като изгаряне с кибрит. Пинсета и огледало щяха да ми свършат отлична работа, но нямам нито едно от двете, поради което ровя с нокътя си. Методът работи по-добре от очакваното: след три опита, закачам зрънцето с нокът и го изчоплям без проблем.

„Преносът на информация трае само деветдесет секунди. Което значи, че имаш на разположение три-четири минути. Не повече от пет.“

Колко са минали досега? Две? Три? Коленича до д-р Пам и натиквам импланта в носа й. Пфу!

„Не, не можеш да й го бутнеш в гърлото. Трябва да е близо до мозъка. Съжалявам, но е така.“

Ти пък за какво съжаляваш, Ивън!

Кръв по пръста ми. Моята кръв, и нейната — смесени.

Отивам до клавиатурата. Сега вече наистина става страшно.

„Нямаш номера на Сами, но той ще е съотнесен с името му. Ако не стане по един начин, пробвай друг. Трябва да има функция за търсене.“

Кръвта се стича по тила ми, лъкатушейки между лопатките ми. Цялата се треса и ми е трудно да пиша. В мигащото синьо поле въвеждам „търсене“. След два опита го написвам правилно.

ВЪВЕДЕТЕ НОМЕР.

Нямам номер, по дяволите! Имам име. Как да се върна към синьото поле? Натискам ENTER.

ВЪВЕДЕТЕ НОМЕР.

Нещо друго не искаш ли!

Натраквам „Съливан“.

ГРЕШКА ПРИ ВЪВЕЖДАНЕТО НА ДАННИ.

Чудя се дали да тръшна монитора или да наритам д-р Пам до смърт. С нито едно от двете няма да открия Сам, но и двете ще ми помогнат да се почувствам по-добре. Натискам ESC, връщам се в синьото поле и пиша „търси по име“.

Думите изчезват. Глътнати от програмата. Синьото поле мига, отново празно.

Иска ми се да изкрещя. Времето ми е на привършване.

„Ако не го намериш в системата, ще пристъпим към план «Б».“

Само дето план „Б“ нещо не ми се нрави. Предпочитам план „А“: виждам къде е Сами и тичам там. План „А“ е прост и ясен. План „Б“ е кошмар.

Още един опит. Пет секунди в повече не са кой знае каква разлика.

Пиша „Съливан“ в синьото поле.

Дисплеят полудява. На сивия фон се изсипва потоп от цифри, все едно съм поискала да ми сметнат числото „пи“. Изпадам в паника и натискам произволни клавиши, но дисплеят не иска да се успокои. Петте минути отдавна са надхвърлени. План „Б“ е гаден, но нямам друг избор, освен план „Б“.

Плонж в съседната стая, където има бели анцузи. Грабвам един от рафта и мъдро се опитвам да го навлека, без преди това да сваля робата. Грухтейки от яд, я свличам и за секунда съм съвсем гола. Секундата, в който вратата до мен ще излети с пантите и в стаята ще нахлуят Заглушителите. Така става в плановете „Б“. Костюмът ми е твърде голям, но по-добре голям, отколкото малък. Дърпам ципа и хуквам обратно към стаята с компютъра.

„Ако не успееш да го намериш по стандартния начин, има вероятност тя да носи малко устройство със себе си. То работи на същия принцип, но трябва да си адски внимателна. Служи за намиране и унищожаване. Един грешен бутон и вместо да го намериш, ще го пратиш на оня свят.“

В момента, в който нахлувам в стаята, я заварвам седнала с Мечо в едната й ръка и някакъв сребрист уред с вид на мобилен телефон в другата.

Проклет план „Б“!

75.

По шията й има огненочервени следи от ремъка. Лицето й е покрито с кръв. Но ръцете й не треперят, а очите й са загубили цялата си топлина. Палецът й е надвиснал над един мигащ зелен бутон до някакво число.

— Не го натискайте — казвам аз. — Няма да ви направя нищо лошо. — Клякам, с разтворени ръце и длани, обърнати към нея. — Не го натискайте.

Тя натиска бутона.

Главата й отскача назад и тя се свлича. Приритва два пъти и край.

Скачам, изтръгвам мечока от вкочанените й пръсти и хуквам — през стаята с анцузите и по коридора навън. Ивън така и не ми каза колко време след писването на алармата изскачат щурмоваци, базата се заключва и натрапникът се залавя, изтезава и подлага на бавна и мъчителна смърт. Сигурно не много.

Толкова за план „Б“. Мразех го и без друго. Лошото е, че нито Ивън, нито аз успяхме да стигнем до план „В“.

„Той ще е във взвод с по-големи деца, затова го търси в казармите около плаца.“

„Казармите около плаца.“ Къде ли ще е това? Освен да спра някого и да го попитам, защото не знам друго, освен обратния път оттук, а той съвпада с пътя на идване — покрай трупа, противната, дърта и дебела медицинска сестра, приятната, млада и слаба медицинска сестра и право в обятията на майор Боб.

В края на коридора има врата с един-единствен бутон: експресен еднопосочен асансьор към подземния комплекс, където според Ивън показват на Сами и останалите новобранци измислените същества, уж прикрепени към истинските човешки мозъци. Накичен с охранителни камери. Гъмжащ от Заглушители. Единствените други врати по коридора — една вдясно от асансьора и тази, от която излязох.

Най-сетне нещо просто.

Блъскам вратата и се оказвам на стълбището. Като асансьора, и стълбите са само в една посока — надолу.

Колебая се половин секунда. Стълбището е тихо и малко, в смисъл — уютно малко. Дали да не постоя тук… да погушкам Мечо? А може и да посмуча палеца си.

Тръгвам с нежелание и бавно се спускам по петте етажа на подземието. Студените метални стъпала парят босите ми крака. Чакам писъка на алармите, трополенето на кубинки и дъжда от куршуми отгоре и отдолу. Сещам се как Ивън за нула време очисти четири тежковъоръжени, добре обучени убийци в почти пълна тъмнина и се чудя защо реших, че е разумно да се разходя в бърлогата на лъва сама, когато бих могла да имам един Заглушител със себе си.

Е, не съвсем сама. Имам мечока.

Допирам ухо до вратата в дъното. Чувам собствения си пулс и толкова. Поемам въздух и слагам ръка на дръжката.

Вратата отхвръква към мен, като ме залепя за стената и чувам тропота на кубинки, докато мъже, влачещи автомати, се втурват нагоре по стълбището. Вратата тръгва да се затваря, но аз сграбчвам дръжката и се спотайвам отзад, докато войниците се изнижат зад завоя и с гръм и трясък изчезнат от погледа.

Шмугвам се в един коридор миг преди вратата отново да се захлопне под носа ми. Червените светлини, монтирани на тавана, се въртят и сянката ми ту се мярка върху белите стени, ту изчезва. Надясно или наляво? Позагубила съм ориентация, но мисля, че входът на хангара е вдясно. Бягам натам, после спирам. Къде е най-вероятно да се струпат Заглушители в случай на произшествие? Около входа на ада, тоест на хангара.

Обръщам се и се блъскам в гърдите на грамаден мъж с пронизителни сини очи.

Не успях да ги видя в лагера. Бяха скрити зад противогаз с черни стъкла, като очи на насекомо.

Но помня гласа.

Плътен, твърд като камък и остър като бръснач.

— Здравей, малко агънце — казва Вош. — Сигурно си се загубило.

76.

Стиска ме е за рамото като менгеме.

— Защо си тук? — пита той. — Кой е ръководителят на групата ти?

Клатя глава. Сълзите, които бликат от очите ми, изобщо не са престорени. Трябва да мисля бързо и първата ми мисъл е: Ивън беше прав. Колкото и резервни варианта да имам, това солово изпълнение е обречено. Ако бяхме двамата…

— Той я уби! — смотолевям аз. — Този човек уби д-р Пам!

— Какъв човек? Кой уби д-р Пам?

Клатя глава, въртя очи, и стискам мечето пред гърдите си. Зад Вош се задава друг взвод войници. Той ме бута към тях.

— Арестувайте я. Чакам ви на горния етаж. Има пробив в системата.

Влачат ме до най-близката врата, бутат ме в една тъмна стая и ключалката щраква. Лампите светват, като примигват преди това. Първото, което виждам, е едно изплашено момиче с детско лице в бял анцуг с плюшено мече. Стряскам се и изпищявам.

Под огледалото има дълъг плот с монитор и клавиатура.

Намирам се в стаята за екзекуции, където, както ми обясни Ивън, показват на новобранците измислените мозъчни вредители.

„Компютърът отпада. Няма защо пак да кълва по клавиатурата. Възможности, Каси. Мисли за възможности.“

Знам, че зад огледалото има друга стая. И поне една врата, която може да е, но може и да не е заключена. Тук, при мен, със сигурност няма изход, затова, вместо да чакам Вош, мога просто да прелетя през огледалото.

Хващам един стол, засилвам се и блъскам стъклото. Столът отхвърча от ръцете ми и пада на пода с оглушителен — както ми се струва — тропот. Виждам пукнатина, но нищо повече. Пак грабвам стола. Поемам дълбоко дъх. Навеждам се, завъртам се и го запокитвам в огледалото. Учи се по карате — въртенето дава сила. Целя се в пукнатината. Цялата ми енергия е събрана в една точка.

Столът отскача, аз залитам и се пльосвам на пода като хипопотам. Прехапала съм си езика. Устата ми се пълни с кръв. Плюя и уцелвам момичето от огледалото право в носа.

Пак вдигам стола. Дишам като локомотив. Забравих най-важното: бойния каратистки вик! Може да ви се струва смешно, но той концентрира силата.

Третият и последен удар прави стъклото на сол. Политам като снаряд и се блъскам в плота, а столът продължава да трополи из стаята от отсрещната страна. Виждам друг зъболекарски стол, редица от компютри, кабели по пода и една врата. „Моля те, Господи, дано да не е заключена.“

Взимам Мечо и прескачам през дупката. Представям си как ще се опули Вош, като се върне и види огледалото. Вратата от другата страна не е заключена. Води към коридор от бели сгуробетонни блокчета, обточен с необозначени врати. Пардон, възможности. Не тръгвам по коридора. Стоя. Пред мен — един необозначен път. Зад мен — обозначеният: този с дупката. Ще я видят и ще разберат накъде съм тръгнала. Докога мога да поддържам преднина? Устата ми отново се пълни с кръв и аз с погнуса я прегръщам. Като ще ме следят, да ме следят. Няма да улеснявам работата им.

Като казах улеснявам, забравих да заклиня със стола дръжката на вратата в стаята. Не че ще ги спре, но ще добави няколко ценни секунди в спестовната ми касичка.

„Ако нещата тръгнат на зле, много не му мисли, Каси. Разчитай на инстинкта си. Мисленето помага в шаха, но животът не е шах.“

Хуквам обратно към стаята за екзекуции и правя салто през дупката в огледалото. Малка погрешна стъпка и се просвам по гръб на пода. Пред погледа ми кръжат искри. През тях виждам таван с метален въздуховод под него. Видях такъв и отвън, явно, продължава и в коридора: вентилационната система на бомбоубежището.

И си мисля: „Точно това ти трябва, Каси — вентилационната система!“

77.

Лазя по корем, страхувайки се, че тръбата всеки момент ще се срути под тежестта ми и на всеки завой спирам, за да се ослушам. Без да знам за какво точно. За плач на изплашени деца? За смях на щастливи деца? Въздухът в тръбата е студен, всмукан е отвън и е набутан в подземието — почти като мен.

Въздухът обаче си е на мястото, а аз не съм. Какво каза Ивън?

„Търси го в казармите около плаца.“

Ясно, Ивън. Ето и новия ми план. Намирам най-близката вентилационна шахта и се покатервам до повърхността. Няма да знам къде съм и колко далеч са казармите около плаца и разбира се, базата ще е вдигната по тревога, и ще гъмжи от Заглушители и деца-войници с промити мозъци, търсещи момиче в бял анцуг. А, и да не забравяме — с плюшено мече. Възбудени от наградата, обявена за главата ми! Защо ми трябваше да вземам това проклето мече? Сам нямаше да ми се разсърди, ако го бях оставила. Не съм обещала да водя Мечо. Обещах да пристигна аз.

Така де, стига с тоя мечок!

На всеки няколко метра избор: надясно, наляво или направо? И почивка, за да се ослушам и да изплюя кръвта. Тук вече мога да си кървя на воля: по капките мога да намеря обратния път. Езикът ми обаче се е подул и пулсира ужасно в такт със сърцето ми — живият часовник, който отброява минутите, преди да ме намерят, да ме изправят пред Вош и той да ме убие, както уби татко ми.

Нещо кафяво и малко се е засилило към мен — бърза, сякаш има някаква спешна мисия. Хлебарка. Минах през паяжини, през камари от прах и някакво тайнствено мазно вещество, което сигурно е отровна плесен, но това е първият ми истински кошмар. Паяци, змии? С мед да ги храниш, в сравнение с хлебарките. А тая търчи право в лицето ми. Живо си представям как може да се навре в анцуга ми и пускам в действие единствения инструмент, с който разполагам, за да я смачкам: голата си ръка. Гадост!

Продължавам напред. В далечината нещо светлее, нещо сиво-зеленикаво; „извънземно зелено“, както му казвам аз. Пълзя, сантиметър по сантиметър до решетката, от която струи сиянието. Надничам през процепите й към помещението отдолу. Само дето думата „помещение“ не е твърде удачна в случая. Мястото е огромно, като футболен стадион, с форма на купа, в чието дъно са строени дълги редици от компютърни терминали, обслужвани от над сто човека. Макар използването на думата „човек“ да е несправедливост спрямо истинските носители на това име. Ето ги, нечовешките хора на Вош и макар да не знам какво правят, си мисля: това ще е. Сърцето на експедицията, командната зала на чистката. Една цяла стена е заета от огромен екран, на който се проектира карта на Земята, осеяна с ярки зелени петънца — източникът на болнавата зелена светлина. Сигурно са градове, а зелените точки — струпвания от оцелели.

Вош няма нужда да ни преследва. Вош знае точно къде сме.

Мърдам предпазливо и бавно лазя напред, докато зеленото сияние се смали до размера на точките върху картата в контролната зала. Четири разклонения по-надолу чувам гласове. Мъжки гласове. И дрънкане на метал в метал, както и скърцане на гумени подметки по бетона.

„Движи се, Каси. Не спирай. Сами не е тук, а целта е Сами.“

И тогава един от тях казва:

— Колко каза той?

Другият:

— Поне двама. Момичето и онзи, дето очистил Уолтърс, Пиърс и Джаксън.

Очистил Уолтърс, Пиърс и Джаксън?

Ивън. Той е.

Какво, по дяволите…? Бясна съм му. Нали трябваше да вляза сама, да се промъкна незабелязано и преди да разберат какво става, да прибера Сам. Разбира се, не стана точно по този начин, но Ивън няма откъде да го знае.

И все пак. Това, че Ивън е пренебрегнал грижливо обмисления ни план и е проникнал в базата, означава, че той е тук.

И прави това, което трябва да се направи.

Пролазвам напред, за да чуя по-добре разговора. Надниквам през решетката и виждам двама Заглушители да товарят подобни на очи кълба в голяма ръчна количка. Замръзвам. Едно такова вече съм виждала.

„Окото си знае работата.“

Гледам ги, докато натоварят и изчезнат нанякъде с количката.

„Ще дойде момент, в който лъжата вече няма да върши работа. Когато това стане, те ще затворят базата или поне част от нея. Тази, която няма съществено значение.“

О, Боже. Вош смята да постъпи с „Кемп Хейвън“ така, както постъпи с лагера.

В мига, в който го осъзнавам, писва сирената.

X. Хиляди начини

78.

Два часа.

В момента, в който си тръгва Вош, в главата ми почва да цъка един часовник. Впрочем, не часовник. Хронометър, който отброява времето до Армагедон. Всяка секунда ми е ценна, затова — къде е санитарят? Идва точно когато се каня сам да си откача системата. Висок, слаб, хлапе на име Кистнер. Познавам го от първата ми хоспитализация. Има тик и постоянно побутва престилката си, сякаш платът дразни кожата му.

— Каза ли ти? — пита ме Кистнер, като се навежда над леглото и се старае да говори тихо. — Обявиха код „жълто“.

— Защо?

Той свива рамене.

— Някой казва ли ти! Само се моля да не тичаме пак към бункера. — Никой в болницата не обича учебните тревоги. Свалянето на няколкостотин пациенти под земята за по-малко от три минути е истински кошмар в тактическо отношение.

— И все пак е по-добре, отколкото да стоим тук и извънземните да ни изпарят с някое лъчево оръжие.

Сигурно е самовнушение, но в момента, в който Кистнер откача системата, болката се връща. Тъпа пулсираща болка там, където ме простреля Катализатора. В такт с пулса ми. Докато чакам да ми се проясни главата, се чудя дали да не преразгледам плана си. Една евакуация в подземния бункер може да опрости нещата. След провала на първата учебна тревога с Фъстъка командването реши да събира всички небоеготовни деца в укритие, разположено в средата на комплекса. Ще е къде по-лесно да го намеря там, отколкото да обикалям поред казармите.

Но не знам кога — и дали — ще има евакуация. По-добре да се придържам към първоначалния план. Тик-так.

Затварям очи и си представям всяка стъпка от бягството, колкото е възможно по-подробно. Правех така преди, когато още имаше гимназии, нощни петъчни турнири и зрители. Когато спечелването на районната купа ми се струваше най-важното нещо на света. Представях си стъпките си по игрището, дъгата, която ще опише топката, докато лети към прожекторите, защитника, тичащ успоредно с мен, точния момент, в който да обърна глава и вдигна ръце, без да намалявам темпото. Представях си не само перфектната игра, но и възможните пропуски — как коригирам маршрута и посочвам на куотърбека къде точно да хвърли топката.

Има хиляди начини да пропуснеш и само един да вкараш топката. Не мисли един мач напред. Нито пък два или три мача. Мисли за тази игра, за тази стъпка. Прави по една правилна стъпка всеки път и ще вкараш топката.

Първа стъпка: санитарят.

Моят отличен приятел Кистнер, който чисти нечий гръб с гъба през две легла от мен.

— Хей — подвиквам му аз. — Хей, Кистнер!

— Какво има? — отвръща той, видимо раздразнен. Не обича да му прекъсват работата.

— Трябва да отида до тоалетната.

— Не бива да ставаш. Ще ти цъфнат шевовете.

— Стига, Кистнер. Банята е на две крачки.

— Докторът каза да не мърдаш. Ще ти донеса подлога.

Изпращам го с поглед, докато лъкатуши между леглата към склада със санитарните принадлежности. Не знам колко да чакам, докато се скрие напълно. Ами ако не успея да се изправя? Тик-так, Зомби. Тик-так.

Отмятам завивките и спускам краката си от леглото. Стискайки зъби, защото ме боли. Целият ми гръден кош е плътно усукан с бинтове и всяко движение разтяга мускулите, разкъсани от куршума на Катализатора.

„Аз ти махнах импланта. Ти ме простреляй, и сме квит.“

„Не, не сме. Искаш повече. Аз, какво — после да поискам граната в гащите си ли?“

Само това оставаше — да бъркам в гащите на Катализатора.

Тъпкан съм с успокоителни, но като сядам, болката е убийствена. Седя и чакам главата ми да се проясни.

Втора стъпка: банята.

Налагам си да вървя бавно. Правя малки крачки. Олюлявам се. Усещам, че отзад робата ми е разкопчана и прелестите ми са на показ. Майната им.

Банята е на пет-шест метра. Струват ми се като петдесет километра. Ако е заключена или заета, край.

Не е нито едното, нито другото. Заключвам вратата зад себе си. Мивка, тоалетна и душкабина. Пръчката на завесата е завинтена за стената. Отварям шкафчето за кърпи. Къса метална пръчка за подпиране на капака, тъпа и от двете страни. Поставката за тоалетна хартия е от пластмаса. Толкова по въпроса за наличните оръжия. Но играта тепърва почва. „Хайде, Кистнер, чакам те.“

Две остри почуквания на вратата и гласът му от другата страна.

— Хей, вътре ли си?

— Казах ти, че ми се ходи до тоалетната! — крясвам аз.

— Нали казах, че ще ти донеса подлога!

— Не издържах!

Бута бравата.

— Отключи!

— Абе, ти ще ме оставиш ли да си свърша работата! — виквам аз.

— Отивам да повикам охраната!

— Хайде сега! Сякаш ще избягам някъде.

Броя до десет, щраквам ключалката, довличам се до тоалетната и сядам. Вратата се открехва и виждам резенче от слабото лице на Кистнер.

— Е, доволен ли си? — грухтя аз. — Сега, ако обичаш, затвори вратата.

Кистнер продължително гледа в мен и пощипва ризата си.

— Ще стоя тук — казва той.

— Добре — казвам аз.

Вратата се затваря. Следват шест бавни преброявания до десет. Една минута.

— Хей, Кистнер!

— Какво?

— Трябва ми помощ.

— Каква точно?

— Да стана! Не мога да се изправя. Сигурно имам скъсан шев.

Вратата се отваря със замах. Лицето на Кистнер е почервеняло от яд.

— Казах ти.

Застава пред мен. Протяга ръце.

— Хайде, хвани се за китките ми.

— Първо, ако обичаш, затвори тази врата. Срам ме е.

Кистнер затваря. Обгръщам с пръсти китките му.

— Готов ли си? — пита той.

— От готов по-готов.

Стъпка три: мокри процедури.

Кистнер дърпа, аз политам напред, удрям рамото си в тесните му гърди и го блъскам в бетонната стена. Мушкам се зад него, извивам ръцете му назад и ги вдигам над главата му. Това го принуждава да падне на колене пред тоалетната. Сграбчвам го за косата и набутвам лицето му във водата. Кистнер е по-силен, отколкото изглежда или аз съм далеч по-слаб, отколкото си мислех. Времето, докато спре да рита, ми се струва безкрайно.

Пускам го и се дърпам. Кистнер бавно се претъркулва и се свлича на пода. Обувки, панталони. Трябва да го изправя, за да му смъкна ризата. Ризата ми е тясна, панталоните — дълги, а обувките — тесни. Съдирам хартиената си нощница, хвърлям я в душкабината и навличам престилката на Кистнер. Обувките ме забавят най-много. Малки са. Докато се мъча да ги нахлузя, ме срязва непоносима болка. Поглеждам и виждам кръв. Процежда се през бинтовете. А ако просмуче и през ризата?

„Хиляди начини. Търси единствения.“

Влача Кистнер до душкабината. Пускам го и дърпам завесата. Докога ще е в безсъзнание? Няма значение. „Продължавай. Не мисли за неща, които още не са станали.“

Четвърта стъпка: импланта.

Стоя на вратата и се чудя. Ами ако някой е видял Кистнер да влиза и сега ме види, облечен в дрехите му?

Ясно. Ще ме гръмне. А след като ще мра, нищо не пречи да опитам късмета си.

Вратите на операционната са на едно футболно игрище оттук и се минава край върволици от легла и купища санитари, медицински сестри и облечени в операционни костюми лекари. Напредвам, според силите си, натам, като се съобразявам с раната, която ме бави, но няма как. Вош сигурно ме следи в монитора и се чуди защо не се връщам в леглото си.

През летящите врати в преддверието на операционната, където един лекар с уморено лице се сапунисва до лактите, готвейки се за операция. Стряска се при влизането ми.

— Какво правиш тук? — пита ме.

— Търся ръкавици. Свършихме ги.

Хирургът ми посочва с глава редицата от шкафовете на отсрещната стена.

— Нещо накуцваш — казва той. — Ударил ли си се?

— Разтегнах мускул. Влачих един дебелак до тоалетната.

Лекарят изплаква зелената пяна от ръцете си. — Трябваше да му донесеш подлога.

Кутии с латексови ръкавици, хирургични маски, антисептични превръзки, ролки лейкопласт. Къде, по дяволите, е?

Чувствам дъха му в тила си.

— Пред теб, бе човек. Ще ти извадят очите — казва той. И ме поглежда весело.

— А, да — кимвам аз. — Спи ми се, разсеян съм.

— Не си само ти! — смига ми хирургът и шеговито ме сръчква с лакът. Право в раната. Изхвърчат ми искри. Стискам зъби, за да не изкрещя.

Той се обръща и изчезва в операционната. Аз тръгвам покрай шкафовете, отварям ги един по един и ровя, но не намирам това, за което съм дошъл. Вие ми се свят, дишам тежко. Хълбокът ми пулсира и ме боли зверски. Колко време имам, докато се съвземе Кистнер? Или докато някой отиде да пишка и го намери, проснат в душкабината?

На пода до шкафовете има кошче за боклук с надпис „ОПАСНИ ОТПАДЪЦИ.“ Вдигам капака и — бинго! — ето го и него в купа от кървави тампони, използвани спринцовки и катетри.

Скалпелът е покрит със засъхнала кръв. Редно е да го стерилизирам с антисептична кърпичка или поне да го изплакна с вода, но няма време, а и мръсотията е най-малкото ми притеснение.

„Подпри се на мивката, за да не паднеш. Опипай тила си и като намериш импланта, не режи, а натисни с тъпото на скалпела, за да се отвори раната.“

79.

Пета стъпка: Фъстъка.

Един много младолик лекар бърза по коридора към асансьора, облечен в бяла престилка с хирургическа маска. Накуцвайки. Ако разгърнете престилката му, ще видите тъмночервено петно върху зелените му дрехи. А ако отворите яката, ще забележите набързо нагласена превръзка на шията му. Но опитате ли да направите, което и да било от изброените неща, младоликият лекар да ви свети маслото.

Асансьор. Затварям очи, докато се спускам с кабинката. Оттук до двора имам десет минути път. Освен ако някой услужливо не е паркирал количка за голф на изхода. После идва най-трудната част — да открия Фъстъка сред повече от петдесет взвода, разквартирувани в казармите и да го изведа, без да събудя никого. Значи около половин час търсене. Още десетина, за да се довлечем до Хангара на чудесата, където автобусите разтоварват стоката си. Оттук нататък планът ми се свежда до поредица от фантасмагорични невероятности: криене в празен автобус, обезвреждане на шофьора и останалите войници — като напуснем базата, след което — кога, къде и как? — се отърваваме от автобуса и продължаваме пеша, за да се срещнем с Катализатора.

„А ако автобусът не е дошъл? Къде ще се криете, докато го чакате?“

„Не знам.“

„Колко ще се криете? Трийсет минути? Един час?“

„Не знам.“

„Бавно и сложно, Зомби. Алармата ще писне много преди това.“

Тя е права. Бавно и сложно е. Трябваше да убия Кистнер. Така беше според първоначалния ми план:

Стъпка четири: Убий Кистнер.

Но Кистнер не е от тях. Той е просто дете. Като Танка. Като Портокала. Като Флинтстоун. Кистнер не е искал тази война и не знае истината за нея. Надали щеше да ми повярва, ако му бях казал истината, но аз така и не му дадох този шанс.

„Мекушав си. Трябваше да му светиш маслото. Не можеш да разчиташ на благопожелания и късмет. Бъдещето на човечеството принадлежи на коравосърдечните.“

Затова, когато вратите на асансьора се отварят в главното фоайе, аз давам мълчалив обет пред Фъстъка, обет, който не дадох на сестра си. А нейният медальон е сега на шията му.

„Ако някой застане между теб и мен, с него е свършено.“

В момента, в който обещавам това, сякаш нещо във вселената решава да ми отговори, защото сирените за тревога писват с оглушителен вой.

Чудесно! Нещата за първи път се развиват в моя полза. Няма защо да ходя на другия край на лагера и да търся Фъстъка като игла в купа сено. Няма защо да тичам към автобусите. Вместо това — по стълбите и в бункера. Грабвам Фъстъка насред организирания хаос на бомбоубежището, крием се, докато дадат отбой, и хоп — на автобусите.

Проста работа.

Още не съм стигнал до стълбището, когато опустялото фоайе се осветява в болнаво зелено, същата опушено зелена светлина, която танцуваше около главата на Катализатора, като я погледнах през окуляра си. Както обикновено при тревога луминесцентното осветление е изключено, значи светлината не идва отвътре, а отвън, откъм паркинга.

Обръщам се да погледна. Не трябваше.

През стъклените врати виждам как една количка за голф профучава през паркинга и изчезва към летището. След което виждам и източника на зелената светлина — кротнат в покрития вход на болницата. Двойно по-голям от футболна топка. Напомня ми на око. Гледаме се втренчено.

Тире… Тире… Тире…

Точка, точка, точка.

Мигване-мигване-мигване.

XI. Морето на безкрайността

80.

Воят на сирената е така силен, че мъхът по тила ми вибрира.

Промъквам се заднешком към главния канал, за да се отдалеча от арсенала, и спирам.

„Арсенал, Каси!“

Обратно към решетката, взирам се през процепите й цели три минути, като следя за признаци на движение в помещението под мен. В следващия момент ме оглушава писъкът на сирените и ми пречи да се съсредоточа. Благодаря ви, полковник Вош.

— Хайде, драги ми, Мечо — фъфля аз с подутия си език. — Влизаме.

Шут с боса пета в решетката. Ох! Слава Богу, не се налага да ритам втори път. Като спрях да ходя на карате, мама ме попита защо и аз казах, че просто не ме вълнува повече. Беше ми скучно, което, както със закъснение разбрах, не е трябвало да споделям с майка си. Защото тя ми връчи парцал за прах и ми намери занимание.

Смъквам се в помещението. По-точно казано — средно по големина хале. С всичко необходимо на един извънземен нашественик за оборудване и експлоатация на човешки концентрационен лагер. Край стената до мен — „Очи“, няколкостотин на брой, спретнато подредени върху специални поставчици. Край отсрещната стена — безкрайни редици пушки, гранатомети и други оръжия, за чието предназначение и употреба нямам и понятие. Следват по-дребни оръжия, полуавтоматични пушки, гранати и двайсетсантиметрови бойни ножове. Има и гардероб, с униформи за всички родове войски и всички чинове с всички принадлежности към тях — колани, ботуши, паласки.

Чувствам се като дете в сладкарница.

Като за начало — сбогом на анцуга. Най-малкия номер униформа. Кубинки.

Следва снаряжаване. Люгер със зареден пълнител. Няколко гранати. M16? Защо не? Като ще е, да е. Хайде и няколко резервни пълнителя в паласките. О, на колана дори има кобур за един от онези яки двайсетсантиметрови ножове! Добре дошъл, драги ми двайсетсантиметров приятелю.

До шкафа с пушките има сандък с къси метални цилиндри. Това пък какво ще е? Някакъв вид гранати? Взимам един. Кух, с резба. Ясно.

Заглушител.

Като по поръчка за моя нов M16! Завивам го на цевта.

Набутвам косата си под едно доста голямо кепе. Жалко, че няма огледало. Тайно се надявам да мина за дребен на ръст новобранец, но по-скоро изглеждам като сестричка на войник в отпуск, издокарана в дрехите на батко си.

На дневен ред идва Мечо. Намирам нещо кожено с вид на чанта, бутам го вътре и мятам каишката през рамото си. Улисана, вече не чувам и сирената. Готова съм. Въоръжена до зъби. А и Ивън е тук, а той няма да се откаже, докато не успеем. Ако дотогава не се пресели на оня свят.

Чака ме въздуховода и се чудя дали да се качвам там — защото с десетината кила в повече надали ще издържи — или да пробвам късмета си по коридора. Нали затова съм с униформа, за да не се крия! Тръгвам към вратата. Сирената изведнъж млъква и става тихо.

Което надали е добър знак.

Сещам се, че да съм в склад пълен със зеленооки бомби, всяка от които може да изпепели пет квадратни километра в момент, в който десетина от най-близките й приятелки сигурно вече цъкат горе, надали е добра идея.

Хуквам към вратата, но не стигам дотам и първата се взривява. Складът се тресе. Още две крачки и гръмва втора, която трябва да е била по-близо, защото от тавана се посипва мазилка, а въздуховодът се откача и издрънчава на пода.

„Ей, Воши, това беше доста грубичко!“

Изхвърчам през вратата. Нямам време да се оглеждам. Колкото повече се отдалеча от останалите очи, толкова по-добре. Бягам презглава под въртящите се червени лампи, напосоки, без да мисля, осланяйки се само на инстинкт и късмет.

Още една експлозия. Стените треперят. Пада прах. Горе — грохот от рушащи се сгради. Тук долу — писъци на ужасени деца.

Тичам по посока на писъците.

Случва се да завия в неправилна посока и виковете отслабват. Връщам се и пробвам в другия коридор. Като опитна мишка в лабиринт.

Бумтежът горе е спрял, поне засега и аз намалявам ход. Крача, стискайки здраво пушката с двете си ръце и лъкатуша от тунел в тунел, като се ориентирам по звука.

Чувам гласа на майор Боб по мегафон. Скача от стена на стена, идвайки отвсякъде и отникъде.

„Всички да останат по местата си! Пазете тишина и ме слушайте! Стойте при груповите си ръководители!“

Завивам в един тунел и виждам взвод от деца, който тича право към мен. Повечето са тийнейджъри. Залепвам за стената и те изтрополяват, без дори да погледнат към мен. А и какво да гледат? Някакъв новобранец като тях.

Завиват зад един ъгъл и аз тръгвам пак. Чувам децата: бърборят и хленчат, въпреки строгите разпоредби на майор Боб.

Някъде зад завоя са.

„Почти стигнах, Сам. Стига ти да си там.“

— Стой!

Заповедта идва иззад гърба ми. Не е детски глас. Спирам. Изпъвам рамене. Не мърдам.

— Къде трябва да си сега, редник? На теб говоря!

— Заповядаха ми да пазя децата, сър! — казвам аз с възможно най-дебелия глас, който мога да изкарам от гърлото си.

— Кръъ-гом! Ще ме гледаш, като говориш с мен! Ясно ли е!

Въздишам. И се обръщам. Той е на двайсет и няколко години, нелош на вид, тип „порядъчно момче“. Не разбирам от пагони, но сигурно е офицер.

„За да си сигурна, считай всеки над осемнайсет за заподозрян. Може и да има пълнолетни хора на ръководни позиции, но, като познавам Вош, се съмнявам. Така че — щом е възрастен и при това офицер, то най-вероятно не е човек.“

— Кажи си номера! — излайва той.

Номера ли? Изтърсвам първото, което ми минава през ум.

— Т62, сър!

Той ме поглежда озадачено.

— Т62? Сигурен ли си?

— Да, сър, сър! — „Сър, сър? Боже, Каси.“

— Защо не си с групата си?

Той не чака за отговор, което е добре, защото не ми идва наум никакво обяснение. Пристъпва напред и ме оглежда от глава до пети. Гледката никак не му се нрави, което значи, че нещо не е наред.

— Къде е табелката с името ти, редник? И какво търси този заглушител на автомата ти? Ами това?

Дърпа издутата кожена чанта с Мечо.

Аз отстъпвам. Чантата се отваря. Край.

— Плюшено мече, сър.

— Какво!?

Гледа надолу към вдигнатото ми нагоре лице и неговото изведнъж се осенява от мисъл, защото е разбрал с кого разговаря лице в лице. Дясната му ръка полита към пистолета — което е тъп ход, тъй като е достатъчно да ме фрасне с юмрук по тиквата. Заглушителят ми описва красива дъга и спира на сантиметър от зализаната му физиономия. Дърпам спусъка.

„Станалото — станало, Каси. Какъв лош късмет — на метри от победата!“

Не мога просто да оставя извънземния офицер на мястото му. В суматохата може и да не забележат кръвта — а и тя почти не личи под въртящите се червени лампи — но трупа ще видят. Какво да правя с тялото?

Близо съм, адски близо и няма да позволя някакъв си мъртвец да ме раздели със Сами. Сграбчвам го за глезените и го влача назад по коридора, в друг коридор, зад друг ъгъл и го пускам. По-тежък е, отколкото изглежда. Протягам се, за да си оправя гърба и хуквам. Ако отново ме срещне някой и ме запита нещо, ще е добре да не стрелям пак. Освен ако нямам избор. В който случай ще стрелям пак.

Ивън е прав: с всеки следващ убит е по-лесно.

Стаята е пълна с деца. Стотици деца. В еднакви бели анцузи. Седнали на големи групи върху под с размерите на игрище за баскетбол. Малко са се поуспокоили. И? Да го повикам по име или да помоля майор Боб да го съобщи по уредбата? Тръгвам през помещението, като внимавам да не настъпя някое пръстче или краче.

Толкова много лица. Почват да се сливат в едно. Стаята се разширява, излиза извън стените и продължава в безкрайността, изпълнена с милиарди вдигнати нагоре личица. Ах, тези извънземни копелета! В палатката плачех за себе си и празния и безсмислен живот, който ми бе отнет. Сега моля за прошка безкрайното море от вдигнати нагоре личица.

Все още се препъвам като зомби, когато чувам едно малко гласче да изрича името ми. Идва от група, през която току-що съм минала, и смешното е, че ме позна той, а не обратното. Замирам. Не се обръщам. Затварям очи, но не събирам сили да са обърна.

— Каси?

Навеждам глава. В гърлото ми е заседнала буца с размерите на Тексас. И се обръщам, и той се взира в мен с нещо като страх, сякаш по-лошо от това няма — да видиш двойник на сестра си, стъпващ на пръсти между децата, преоблечен като войник. Сякаш е изпитал предела в жестокостта на Другите.

Коленича пред братчето си. Той не се хвърля в обятията ми. Взира се в обляното ми със сълзи лице и пипа с пръсти бузата ми. Опипва носа, челото, брадичката, трепкащите ми клепачи.

— Каси?

Е, как е? Ще повярваш ли? Ако светът наруши милион и едно обещания, можеш ли да повярваш на милион и второто?

— Здрасти, Самс.

Той леко вирва глава. Сигурно му е прозвучало смешно, с моя подут език. Мъча се да откопчея кожената чанта.

— Аз… хм, реших, че може да си го поискаш обратно.

Вадя оръфаното плюшено мече и му го подавам. Той се мръщи, клати глава и не посяга да го вземе, а аз се чувствам, все едно ме е ударил с юмрук.

После братчето ми грабва проклетия мечок от ръката ми и размазва лице в гърдите ми и през миризмата на пот и силен сапун аз подушвам най-сладкото ухание на света: на Сами, на братчето ми.

81.

Зеленото око се взираше в мен и аз в него. Видях го да мига и за част от времето след това не помня нищо.

Първият ми ясен спомен? Бягам.

Фоайето. Стълбището. Партера. Първата площадка. Втората.

При третата ударната вълна от взрива ме блъска в гърба като лавина и ме помита надолу по стълбите към вратата, която води към бомбоубежището.

Над мен болницата пищи. Страшният звук на живо същество, което раздират на парчета. Грохотът от пропукващ се хоросан и трошащи се камъни. Скърцането на изтръгнати гвоздеи и трясъкът от взривяващи се прозорци. Подът се гърчи и напуква. Втурвам се презглава в коридора от усилен стоманобетон и в този момент сградата над мен рухва.

Светлините примигват и коридорът потъва в мрак. Никога не съм бил в тази част на комплекса, но и без фосфоресциращите стрелки по стените мога да открия пътя към убежището. Трябва само да следвам ужасените писъци на децата.

Като за начало, ще е добре да стоя прав.

Всичките ми шевове са разкъсани от падането и кървя силно от две места: там, където куршумът на Катализатора е влязъл и там, където е излязъл от тялото ми. Правя опит да се изправя. Колкото и да се мъча, краката не ме държат. Вдигам се донякъде и се свличам, задъхан като риба и със замаяна глава.

Втората експлозия ме разплесква на пода. Успявам да пропълзя няколко сантиметра, преди третият взрив да ме събори пак. По дяволите, Вош, какви ги вършиш там горе?

„Ако не е прекалено късно, не ни остава друг избор, освен да прибегнем до крайни мерки.“

Е, поне тази загадка се разреши. Вош унищожава собствената си база. Унищожава селото, за да го спаси. Да го спаси от какво? Освен ако не е Вош. И ние с Катализатора грешим, а аз рискувам собствения си живот и този на Фъстъка за нищо. „Кемп Хейвън“ е това, което Вош казва, че е. Което означава, че Катализатора е в лагера на трансформираните, беззащитна. Тоест мъртва. Катализатора, Дъмбо, Кекса и Малката. Мъртви. Боже, пак ли сгреших! Избягах, когато трябваше да остана? Обърнах гръб, когато трябваше да се бия?

Следващата експлозия е най-силната. Точно над мен. Закривам главата си с две ръце, а върху мен се сипе дъжд от бетонни люспи, едри като юмрука ми. Трусовете от бомбите, болкоуспокояващите, загубата на кръв и тъмнината се съюзяват, за да ме покосят. Чувам в далечината някой да крещи. После разбирам, че съм аз.

„Стани. Изправи се. Чака те твоя обет пред Сиси…“

Не. Каква Сиси? Сиси е мъртва. Заради теб. Защото я изостави, боклук такъв!

По дяволите, боли. Болят раните, които кървят сега и раната, която няма да зарасне никога.

Сиси, в мрака до мен.

Виждам как протяга ръка в тъмното.

„Тук съм, Сиси. Хвани ме за ръка!“

Посягам към нея в тъмното.

82.

Сиси изчезва и пак съм сам.

Когато настъпи моментът да спреш да бягаш от миналото си, моментът да се обърнеш, за да посрещнеш с открито чело онова, за което си мислил, че не ще можеш да посрещнеш, когато животът ти се лашка между възможността да се откажеш или да се изправиш, когато дойде този момент, а той винаги идва и не можеш нито да се откажеш, нито да се изправиш, правиш следното:

Пълзиш.

Лазейки напред по корем, стигам до главния коридор, който преминава по цялата дължина на комплекса. Трябва да си почина. Две минути, не повече. Аварийните лампи примигват и светват. Вече знам къде съм. Вляво от вентилационната шахта и вдясно от централния команден пункт и укритието.

Тик-так. Двете минути почивка свършват. Вдигам се на крака, като се подпирам за стената и едва не припадам от болка. Дори и да прибера Фъстъка, преди да ме приберат мен, как в това състояние ще го измъкна оттук?

А и дълбоко се съмнявам, че са останали автобуси. Както и нещо от „Кемп Хейвън“. Ще го прибера — ако го прибера — и? Къде, по дяволите, отиваме?

Куцам по коридора, като се подпирам за стената. Някъде напред някой крещи на децата в убежището, казвайки им да запазят спокойствие и да стоят по местата си. Всичко щяло да е наред, а безопасността им била гарантирана.

Тик-так. Точно преди последния завой поглеждам вляво и виждам нещо свлечено до стената: тяло на човек.

Мъртво човешко тяло.

Все още топло. В униформа на лейтенант. Половината му лице липсва. Стреляно е от упор с големокалибрен куршум.

Не е новобранец. От тях е. Нима и някой друг е прозрял истината? Може би.

Или го е гръмнал някой надъхан новобранец, след като го е взел за чужд?

„Стига си се залъгвал, Периш.“

Вадя пистолета от кобура на мъртвеца и го пъхам в джоба на престилката. След това свалям хирургическата маска от лицето си.

„Д-р Зомби, викат ви в убежището, спешно е!“

Което се намира право пред мен. Още няколко метра и съм там.

„Успях, Фъстък. Тук съм. Дано само и ти си тук.“

И той сякаш ме е чул, защото — ей го, крачи към мен, стиснал — ако щете вярвайте — плюшено мече. Само че не е сам. С него е някой на възрастта на Портокала, в халтава униформа с нахлупена до очи барета и M16 с някаква къса тръба на дулото.

Нямам време за много мислене. Измъкването оттук ще е твърде дълго и май твърде много разчитам на късмет. А късметът вече не е достатъчен. Трябва да си твърд.

Защото това е последната война и в нея ще оцелеят единствено безмилостните.

Заради една пропусната стъпка в плана. Заради Кистнер.

Плъзгам ръка в джоба на престилката. Обирам луфта на спусъка. Не още, още не. Раната ми ми пречи да спазвам темпото. Трябва да го поваля с един изстрел.

Да, той е дете.

Да, невинен е.

И, да — гори.

XII. Черната дупка

83.

Искам завинаги да стоя така — удавена в сладкия дъх на Сами, но не мога. Мястото гъмжи от въоръжени войници, някои от тях Заглушители — или поне по-големи от децата, така че ги приемам за Заглушители. Дърпам Сами към стената, за да не сме пред очите на охраната. Клякам, колкото мога по-ниско и му шепна:

— Добре ли си?

Той кимва.

— Знаех, че ще дойдеш, Каси.

— Нали ти обещах.

На врата му има медальон с формата на сърце. Това пък какво е? Пипвам го и той леко се дърпа.

— Защо си облечена така? — пита той.

— Ще ти обясня по-късно.

— Войничка си, нали? От кой взвод си?

Взвод?

— Няма взвод — казвам. — Сама съм си взвод.

Той се мръщи.

— Не може да си си взвод, Каси.

Надали е най-подходящият момент да бистрим военна терминология. Хвърлям бърз поглед наоколо.

— Сам, махаме се оттук.

— Знам. Майор Боб каза, че ще ни качат на самолет. — Той кима към майор Боб и му помахва. Дърпам ръката му.

— Самолет ли? Кога?

Той свива рамене.

— Скоро. — Взел е мечока. Оглежда го, като го върти в ръце. — Няма ухо — сочи той с укор, сякаш не съм си свършила добре работата.

— Тази вечер ли? — питам аз. — Сам, важно е! Тази вечер ли ще летите?

— Така каза майор Боб. Каза, че ще вакуумират всички несъществени.

— „Вакуумират“ ли? А, ще евакуират децата. — Умът ми щрака като компютър, търси решения. Това ли е изходът? Просто да се кача на борда заедно с останалите и да действам, след като кацнем — където и да кацнем? Боже, как ми трябва белия анцуг! Но дори и да не го бях изхвърлила и да се вмъкна в самолета — не беше такъв планът!

„Някъде в базата трябва да има евакуационни капсули — най-вероятно в близост до командния център или щаба на Вош. По същество това са едноместни ракети с предварително зададен маршрут, програмирани да кацнат на някое безопасно място далеч от базата. Не ме питай къде. Най-елегантното решение. Стига да намериш една и двамата да се поберете в нея, и да сте достатъчно дълго живи, за да търсите подходяща капсула.“

Твърде много въпросителни. По-лесно е да набия някоя дете с моя ръст и да му събуя анцуга.

— Откога си тук, Каси? — пита Сам. Дали не мисли, че съм се крила — гузна, защото съм позволила ухото на Мечо да бъде скъсано?

— По-дълго, отколкото ми се искаше — казвам аз, с което решението е взето: не можем да останем тук и минута повече. Нито пък ще летим с еднопосочен билет до „Кемп Хейвън II“. Не съм тук, за да сменим един лагер на смъртта с друг.

Той човърка скъсаното ухо на Мечо. Което далеч не е единственото му поражение. Вече не помня колко пъти го кърпи мама. Шевовете по него са повече от тия на Франкенщайн. Навеждам се към Сами и той изведнъж ме пита:

— Къде е татко?

Устата ми се движи, но не се чува звук. Не съм подготвена да му го кажа и не знам как да му го кажа.

— Татко ли? О, той е… — „Не, Каси. Не усложнявай нещата. Не и сега, когато ни предстои бягство.“ Решавам да подаря на татко още малко живот.

— Чака ни в лагера.

Долната му устна се разтреперва.

— Татко не е тук?

— Татко е зает — казвам, надявайки се с това да приключим темата и ми е от гадно по-гадно. — Прати мен. Да те взема. И това правя в момента, вземам те.

Дръпвам го за крака. Но той упорства:

— Ами самолета?

— Не си одобрен за там. — Той ме гледа озадачено. — Хайде, тръгваме.

Грабвам го за ръка и го повличам към тунела с наперени рамене и вирната глава, като служебно лице. Ако се промъкваме клечешком, клатейки се като гъски, ще привлечем повече внимание. Дори подвиквам на децата да ни направят път. Ако някой ни спре, няма защо да стрелям. Ще обясня, че малкият е зле и го водя на лекар, преди хубаво да е оповръщал залата. Не ми ли повярват, стрелям.

И ето ни в тунела и — о, чудо! — един лекар върви право срещу нас. Половината му лице е скрито зад хирургическа маска. Очите му се разширяват, като ни вижда и аз се подготвям за сигурния вариант: което означава, че ако ни спре, стрелям. Той небрежно плъзга ръка в джоба на престилката си и в главата ми светва червена лампа — като в изоставения магазин до редиците от хладилници, точно преди да изпомпам целия си пълнител в онзи войник с разпятие.

Имам четвърт миг, за да реша.

Първо правило на последната война: не вярвай на никого.

Той изважда ръка от джоба, но заглушителят на автомата вече е насочен в гърдите му.

Ръката му държи пистолет.

Но в моята има автомат.

Колко време е четвърт миг?

Достатъчно, за да може едно момче, което не знае Първото правило, да се хвърли между пистолета и автоматичното оръжие.

— Сами! — извиквам аз и дърпам автомата. Братчето ми се надига на пръсти и смъква маската на лекаря.

Шокът ми е неописуем.

По-слаб. По-блед. Очите му са изцъклени и потънали в орбитите, сякаш е болен или ранен. Но аз го познавам. Защото до болка обичам това лице. Просто умът ми не го приема в такова състояние.

Тук, на това място. Хиляда години по-късно и на милион километри от гимназията. Тук, в търбуха на звяра, на дъното на ада, стои точно пред мен.

Бенджамин Томас Периш.

И Касиопея Мари Съливан, на която й се привижда, че го вижда. За последно го видя във физкултурния салон на гимназията, като угасна тока и то само отзад. Беше останал жив само в мислите й, макар че като мислеше трезво, знаеше, че не е жив. Като всички останали.

— Зомби! — извиква Сами. — Знаех, че си ти.

Зомби?

— Къде го водиш? — пита ме Бен. Не си спомням да е имал такъв плътен глас. Нещо греша или се опитва да изглежда по-възрастен?

— Зомби, това е Каси! — укорително казва Сам. — Знаеш я, бе, човек!

— Каси? — Сякаш чува името ми за първи път.

— Зомби? — казвам аз, защото за пръв път чувам името.

Свалям баретата с надежда да ме познае по-лесно и в същия миг съжалявам за това. Като си представя как изглежда косата ми…

— Бяхме в едно даскало — казвам аз, като панически се опитвам да внеса малко ред в офъканите си кичури. — Седях на предния чин в часовете по химия.

Бен поклаща глава, сякаш я разчиства от паяжини.

Сами се обажда:

— Аз казах ли, че ще дойде!

— Тихо, Сам — смъмрям го аз.

— Сам? — пита Бен.

— Тук ми викат Фъстъка, Каси — пояснява Сам.

— Аха, ясно. — Обръщам се към Бен: — Значи познаваш брат ми.

Бен кима предпазливо. Все още не ми е ясно защо се държи така. Не че очаквам да ме разцелува или да ме помни, но гласът му е хладен и пистолетът е все още в ръката му.

— Защо си облечен като лекар? — пита Сами.

Бен — като лекар. Аз — като войник. Като две деца, които си играят на костюмиране. Фалшив лекар и фалшив войник, обсъждащи помежду си дали взаимно да не си пръснат мозъците.

Първите няколко минути между мен и Бен Периш бяха безумно странни.

— Дойдох, за да те измъкна оттук — казва Бен на Сам, като продължава да ме гледа.

Сам поглежда към мен. Не беше ли това моята мисия? Здравата е объркан.

— Никъде няма да водиш брат ми — казвам аз.

— Всичко е лъжа — бързо ми казва Бен. — Вош е един от тях. Ползват ни, за да избият оцелелите, за да се избием един друг.

— Знам — прекъсвам го аз. — А ти откъде го знаеш и какво общо има това със Сам?

Бен ме гледа объркано. Мислил ме е за заблудена овца, една от многото. Толкова е нелепо, че се разсмивам. Докато се смея, си давам сметка за нещо важно: той също не е с промит мозък!

Което значи, че мога да му се доверя.

Освен ако няма за цел да ме заблуди и да ми отнеме Сами.

Което значи, че не мога да му се доверя.

Не го знам какво мисли, но ми се струва, че същата бъркотия е и в неговата глава. Тая с грозната коса… сега пък защо се хили? Не ми вярва или не й казвам нищо ново?

— Знам какво ще направим — казва Сами, за да се помирим. — Тръгваме всички заедно!

— Имаш ли някакъв план? — питам Бен. Идеята на Сами не е лоша. Това с евакуационните капсули също става, само дето не знам къде са. И дали ги има въобще.

Той кимва.

— А ти?

— Знам един път за бягство, но не знам пътя до пътя.

— Пътя до пътя? — Той се усмихва. В ужасен вид е, но усмивката му си е все същата. Грее в тунела като слънце. — А аз знам всичко: пътя и пътя до пътя.

Пуска пистолета в джоба си и ми подава празната си ръка.

— Хайде, тръгваме заедно.

Чудя се дали щях да поема ръката, ако беше на когото и да било друг в света, освен Бен Периш.

84.

Сами забелязва кръвта преди мен.

— Дреболия — изсумтява Бен.

По лицето му не можеш да прочетеш нищо. Нищо е слабо казано — повече от нищо.

— Дълга история, Фъстък — казва Бен. — Ще ти я разкажа по-късно.

— Къде отиваме? — питам аз. Не че кой знае колко сме се засилили. Бен се влачи из лабиринта от коридори като истинско зомби. Лицето на Бен, което помня, е някак избледняло… или по-скоро застинало в някакъв измършавял, изострен и суров вариант на някогашното му лице. Сякаш някой безмилостно е изрязал всичко второстепенно, запазвайки само същността.

— Най-общо казано — махаме се оттук. След този тунел — следващия вдясно. Води до една вентилационна шахта, която можем…

— Стой! — сграбчвам го аз. За малко да забравя: — Импланта на Сами!

Той се взира в мен за секунда, после се разсмива печално.

— Съвсем забравих.

— Какво забрави? — пита Сами.

Клякам на коляно и улавям ръцете му. Вече сме на няколко коридора от убежището, но гласът на майор Боб, усилен от мегафона, все още скача от стена на стена и препуска из тунелите.

— Самс, трябва да свършим нещо. Нещо много важно. Хората тук не са тези, за които се представят.

— А какви са? — прошепва той.

— Лоши, Сам. Много лоши.

— Извънземни — намесва се Бен. — Д-р Пам, войниците, командирът… дори командирът! Всички са трансформирани. Водят ни за носа, Фъстък.

Сами е ококорил очи като грамофонни плочи.

— И командира ли?

— И командира — отвръща Бен. — Така че се махаме оттук и отиваме при Катализатора. — Вижда, че го гледам. — Не се казва така — така й викаме.

— О! — клатя глава аз. „Зомби“, „Фъстъка“, „Катализатора“… Явно военни глупости. Обръщам се пак към Сам. — Излъгаха ни за много неща, Сам. За почти всичко. — Пускам ръката му и прокарам пръсти по тила, докато напипам малката бучка под кожата му. — И имплантите са лъжа. С тях ни следят, а могат и да ни навредят.

Бен кляка до мен.

— Така че трябва да го извадим, Фъстък.

Сам кима. Пълничката му долна устна трепери, а големите му очи се наливат със сълзи.

— Ами… добре…

— Но трябва да кротуваш — строго му казвам аз. — Ни гък, ни мък. Ще се справиш ли?

Той кима отново и една едра сълза капва върху ръката ми. Ставам и двамата с Бен се дръпваме настрана за кратка предоперативна оперативка.

— Нямам друго — казвам аз и кимам към двайсетсантиметровия боен нож, като внимавам да не го зърне Сами.

Очите на Бен стават на понички.

— Я по-добре с това — казва той и измъква един скалпел от джоба на престилката си.

— Определено е по-добре.

— Ти ли ще го извадиш?

— Нали ми е брат. Длъжна съм. — Но мисълта да накълцам Сами ми идва малко в повече.

— Мога да го направя аз — казва Бен. — Ти го дръж, аз ще режа.

— Нали си лекар — казвам хапливо аз. — Тук при извънземните ли си взе дипломата?

Той се усмихва мрачно.

— Само гледай да го държиш здраво, за да не засегна нещо.

Връщаме се при Сам, който седи, облегнат на стената и стиска мечока, а очите му уплашено шарят насам-натам. Прошепвам на Бен:

— Само да му направиш нещо! Ще те изкормя с ей този нож.

Той ме поглежда стреснато.

— Никога няма да му направя нещо лошо.

Взимам Сам в скута си. Обръщам го по корем, тъй че брадичката му да се подпре в бедрото ми. Бен коленичи. Ръката му лекичко трепери.

— Спокойно — шепне Бен. — Само го дръж здраво.

— Каси… — уплашено мрънка Сам.

— Шшт. Шшт. Не мърдай. Ще стане за нула време — казвам му. — Побързай — казвам на Бен.

Държа главата на Сам с две ръце. Бен приближава скалпела; ръката му вече е като стоманена.

— Ей, Фъстък — казва той. — Чакай първо да ти сваля медальона. — Сами кимва и Бен щраква закопчалката. Металът звънва и се изнизва в шепата му.

— Твой ли е? — питам Бен, малко стресната.

— На сестра ми. — Той пуска верижката в джоба си. Няма защо да обяснява: мъртва е.

Извръщам глава. Убивам, а не мога да гледам някакви си микроскопични разрези. Сами леко подскача при досега на скалпела. Впива зъби в крака ми, за да не запищи. Хапе здраво. Сега въпросът е аз да не запищя.

— Побързай — изцърквам аз, тихо като мишка.

— Ето го. — Имплантът е полепнал за окървавения пръст на Бен.

— Хвърляй го.

Бен изтръсква ръката си и затиска с марля раната. Дошъл е подготвен. А аз — с двайсетсантиметров нож.

— Е, това беше, Сам. Спри да дъвчеш бедрото ми.

— Боли, Каси!

— Знам… знам. — Дръпвам го нагоре и го прегръщам силно. — Герой!

Той сериозно кима:

— Знам.

Бен ми подава ръка, за да се изправя. Лепкава — от кръвта на Сам. Пуска скалпела в джоба си и изважда пистолета.

— Да побързаме — казва той делнично, сякаш гоним автобус.

Пак сме в главния коридор. Сами потичва, вкопчен в мен. Последен завой и Бен заковава така рязко, че връхлитам отгоре му. Тунелът се раздира от бесен автоматен залп. И чувам един познат глас да казва:

— Закъсняваш, Бен. Очаквах те по-рано.

Дълбок, стоманено твърд глас.

85.

Отнемат ми Сами за втори път. Един Заглушител го отвежда, сигурно в убежището, за да го евакуират с останалите деца. Друг Заглушител ни води, двамата с Бен — в стаята за екзекуции. Стаята с огледало и бутон. Стаята с електрическия стол. Стаята, в която гинат невинни хора. Стая, пълна с кръв и лъжи. Там ни е мястото.

— Знаете ли защо ще спечелим тази война? — ни пита Вош, след като ни заключват вътре. — Защо няма как да загубим? Защото знаем какво мислите. Следим ви от шест хиляди години. Гледахме ви, докато строяхте пирамидите в египетската пустиня. Когато Цезар подпали Александрийската библиотека. Когато разпнахте на кръст онзи еврейски селянин. Когато Колумб стъпи в Новия свят… когато проливахте кръв, за да освободите братята си по кръв от робство… когато се научихте да делите атома… когато надникнахте зад пределите на атмосферата… Какво, мислите, че правехме?

Бен не гледа към него. Както и аз. Стоим пред огледалото и се взираме в накъсаните си отражения върху начупеното стъкло. Стаята отсреща е тъмна.

— Гледахте ни — казвам аз.

Вош седи зад монитора, на педя от мен. От другата ми страна е Бен. Зад нас — един доста добре сложен Заглушител.

— Учехме се да разбираме мисленето ви. Това е тайната на победата — както тук присъстващият сержант Периш вече знае: да разбираш врага. Идването на кораба-майка не беше начало. Беше началото на края. И ето ви тук на първия ред на големия спектакъл, за да се полюбувате на финала. Да надникнете в бъдещето. Вашето бъдеще. И да изпиете до дъно горчивата чаша.

Вош натиска един бутон. Лампите в отсрещната стая светват.

Има стол с изправен до него Заглушител. На стола, мъничък като запетайка, седи Сами. Към главата му са прикрепени дебели кабели.

— Това е бъдещето — прошепва Вош. — Пленени като животни хора с вече подписан смъртен акт. Довършват отредените им от мен задачи — и край. Защото пагубният ви престой тук най-сетне трябва да има край.

— Недейте! — крещя аз. Заглушителят зад мен слага ръка на рамото ми и ме стиска силно. Но недостатъчно силно, за да ме спре да скоча от стола. — Просто ни поставете импланти и прехвърлете информацията в „Страната на чудесата“. Нима няма да узнаете всичко, което ви е нужно? Няма защо да го убивате…

— Каси — тихо казва Бен. — Той ще го убие, така или иначе.

— Не го слушайте, млада госпожице — казва Вош. — Той е слаб. Винаги е бил слаб. За няколко часа вие показахте повече твърдост и кураж, отколкото той за целия си нещастен живот.

Кима на Заглушителя, който ме бута пак на стола.

— Сега ще прехвърля информацията ви — продължава Вош. — И ще убия сержант Периш. Но можете да спасите малкия. Ако ми кажете с чия помощ проникнахте в базата.

— Нима няма да го разберете с прехвърлянето на информацията? — питам аз. И си мисля: „Ивън е жив!“ А после: „Не, сигурно не е. Сигурно е убит от взривовете. И Вош, като мен, не знае истината.“

— Защото някой ви е помогнал — казва Вош, без да обръща внимание на въпроса ми. — И подозирам, че този „някой“ не е като тук присъстващия г-н Периш. Той по-скоро е някой… хм, като мен. Някой, който ви е научил как да надхитрите „Страната на чудесата“, като скриете истинските си спомени. Така, както правехме и ние в продължение на векове, за да останем незабелязани от вас.

Поклащам глава. Нямам представа какво говори. Истинските спомени?

— Служехме си най-често с птици — казва Вош. Разсеяно плъзга пръста си над бутона с надпис „ЕКЗЕКУЦИЯ“. — Сови. По време на началната фаза, когато се пренасяхме във вас — в утробите на майките ви — често използвахме сови за целта.

— Мразя птици — прошепвам аз.

Вош се усмихва.

— Най-полезните представители на тукашната фауна. Разнообразни. Безвредни, поне повечето от тях. Толкова вездесъщи, че са практически невидими. Знаете ли, че са произлезли от динозаврите? Каква очарователна ирония: динозаврите са освободили терен за вас, а сега ние, с помощта на потомците им, ще освободим терен за себе си.

— Не ми е помагал никой! — извиквам аз и прекъсвам лекцията му. — Действах сама!

— О, така ли? И как в същия момент, в който убихте д-р Пам в Първи хангар, са били застреляни двама стражи, трети е бил изкормен, а четвърти — хвърлен от трийсет метра височина от поста си в южната наблюдателница?

— Не знам нищо за това. Просто дойдох за брат си.

Лицето му се свъсва.

— Безполезно е, знаете го. Всичките ви мечти и детински фантазии за победа над нас са безсмислени.

Отварям уста и думите излизат. Сами.

— Майната ти.

Пръстът му с все сила се стоварва върху бутона. Сякаш го мрази, сякаш бутонът е с човешко лице, лице на мислеща хлебарка, а пръстът му — обувката, която ще я размаже.

86.

Не помня кое точно направих първо. Мисля, че изпищях. Знам, че се отскубнах от хватката на Заглушителя и се хвърлих върху Вош с намерението да избода очите му. Но не помня кое беше първо — скокът или писъкът. Бен посяга да ме възпре. Това вече помня, беше след скока и писъка. Спря ме, за да не губя време. Видял е как Вош натиска бутона и на монитора се изписва: „ХА-ХА!“.

Скачам през огледалото. Сами е все още жив. Реве, та се къса. Но е жив. До мен Вош се изправя така бързо, че столът полита назад и се блъска в стената.

— Хакнал е компютъра ни и е сменил програмата — изръмжава той към Заглушителя. — После ще спре захранването. Дръж ги тук! — После изкрещява на мъжа, който стои до Сами. — Стой на изхода! Никой да не мърда! Чакайте ме!

Тръшва вратата и изчезва от стаята. Ключалката щраква. Е, вече няма мърдане. Или има? Можем да се измъкнем като първия път — през вентилационната система. Поглеждам нагоре към решетката. „Забрави, Каси. Ти и Бен срещу двама Заглушители. Няма начин.“

Не. Аз, Бен и Ивън срещу Заглушителите! Ивън е жив. А щом е жив, има надежда. Кракът все още не е смачкал хлебарката. Още не.

И в следващия момент я виждам: пада през процепите на вентилационната решетка и тупва на пода. Истинска хлебарка, току-що смачкана. Гледам падането й на забавен каданс, толкова бавен, че дори виждам микроскопичния отскок при съприкосновението й с линолеума.

„Ако се сравняваш с насекомо…“

Погледът ми отново е в решетката, където пробягва едва доловима сянка. Като полъх от крила на еднодневка.

И прошепвам на Бен Периш:

— Тоя до Сами го остави на мен.

Стреснат, Бен шушне:

— Какво?

Блъскам с рамо Заглушителя. Изненадан, той залита назад, към решетката и размахва ръце, за да запази равновесие. Куршумът на Ивън се врязва в напълно човешкия му мозък, убивайки го на място. Още не е паднал и пистолетът му е в ръцете ми. Имам само един шанс: един изстрел през счупеното стъкло. Пропусна ли, Сами е обречен — неговият Заглушител вече посяга към оръжието.

Но аз съм добре обучена. От един от най-добрите стрелци в света — и то в свят със седем милиарда население.

Не е като да стреляш по консервна кутия на кол.

Далеч по-лесно е: главата му е наблизо и е къде-къде по-голяма.

Сами вече тича към мен, докато тялото на онзи лети към пода. Издърпвам го през отвора. Бен гледа към нас, към мъртвия Заглушител, към другия мъртъв Заглушител и към пистолета в ръката ми. А аз гледам нагоре, към решетката.

— Готови сме — виквам.

Той първо почуква. Отначало не го разбирам, но после избухвам в смях — нали това беше уговорката ни! „Чукай, преди да влезеш!“

— Заповядай, Ивън. — Смея се като откачена — Влизай, де! — Ще се напикая от радост, че сме живи, но най-вече, че той е жив.

Ивън скача в стаята, леко като котка. Аз съм в обятията му, преди още да изрече „Обичам те!“ Гали косата ми, шепне името ми и ми повтаря: „Еднодневката ми!“.

— Как ни намери? — питам аз. Той е така слят с мен, толкова мой, че радостта от вкусните му шоколадови очи, силните му ръце и нежните му устни е неописуема.

— Лесно. Някой беше минал преди мен и беше оставил следи, капки кръв.

— Каси?

Това е Сами, вкопчен в Бен, защото Бен сега му е по-близък от сестра му. „Кой е този от въздуховода и какво прави със сестра ми?“

— Това трябва да е Сами — казва Ивън.

— Сами е — казвам аз. — О! А това е…

— Бен Периш — казва Бен.

— Бен Периш? — поглежда ме Ивън. Онзи Бен Периш ли?

— Бен — казвам аз. Лицето ми пламти. Хем ми е смешно, хем искам да потъна в земята. — Да те запозная с Ивън Уокър.

— Гадже ли ти е? — пита Сами.

Не зная какво да кажа. Бен е в небрано лозе, Ивън се превива от смях, а Сами очаква отговор. Истински конфузно. Най-трудният ми момент в бърлогата на извънземните.

— Приятел от гимназията — измънквам аз.

А Ивън ме поправя:

— По-точно, Сам — приятелят на Каси от гимназията.

— Не ми е била приятелка — казва Бен. — Помня я, но… — После пита: — А вие откъде знаете кой съм?

— Не знае! — почти изкрещявам аз.

— Каси ми разказа за вас — казва Ивън. Сръчквам го да мълчи, а той ме гледа, в смисъл „Моля?“

— Хайде после да говорим за това кой кого откъде познава — умолително казвам аз на Ивън. — Няма да е зле вече да се омитаме.

— Правилно — кимва Ивън. — Да вървим. — Поглежда към Бен. — Ранен сте.

Бен свива рамене.

— Някой и друг скъсан шев. Дребна работа.

Мушкам пистолета на Заглушителя в празния си кобур, после се сещам, че и на Бен ще му трябва пистолет и прескачам през отвора в огледалото, за да взема другия. Като се връщам, двамата се гледат и се подсмихват. За да ме дразнят, струва ми се.

— Ей, я да не се мотаете! — смъмрям ги аз, по-строго от необходимото. Бутвам стола до мъртвия заглушител и им соча решетката. — Хайде Ивън, води.

— Няма да използваме този път — ми отвръща Ивън. Взима ключ-картата на един от Заглушителите и я плъзга в процепа на бравата. Светва зелено.

— Излизаме… така ли? — питам аз. — Ей така?

— Ей така — отговаря Ивън.

Оглежда коридора, дава ни знак с ръка и ние напускаме стаята за екзекуции. Вратата щраква зад нас. Коридорът е зловещо тих, сякаш е изоставен завинаги.

— Той каза, че ще спреш електрозахранването — прошепвам аз, вадейки пистолета от кобура.

Ивън изважда някакъв сребрист предмет, на вид като мобилен телефон.

— Именно. Ей сега.

Натиска един бутон и коридорът потъва в мрак. Не виждам нищо. Пипам напосоки и търся Сами. Намирам Бен. Той ме сграбчва здраво. В крачола ми се впиват няколко малки пръстчета. Вдигам ръката на Сами и му казвам да се държи за гайката на колана ми.

— Бен, дръж се за мен — тихо казва Ивън. — А ти, Каси, се дръж за Бен. Не е далече.

Очаквам да пълзим бавно като слепци, но ние почти летим, като от време на време се настъпваме. Той сигурно вижда в тъмното: поредното му котешко качество. Съвсем скоро се скупчваме пред една врата. Или поне мисля, че е врата: гладка повърхност насред грапавата стена от сгуробетон. Някой, сигурно Ивън, я натиска и ни лъхва свеж и студен въздух.

— Стълби ли са това? — питам шепнешком аз. Нищо не виждам и не знам къде сме, но допускам, че са същите стълби, по които на идване слязох тук.

— Към средата има отломки — казва Ивън. — Но ще се промъкнете. Ронливи са, затова внимавайте. Качете се и тръгнете на север. Знаете ли къде е север?

Бен казва:

— Знам. Или поне знам как да разбера.

— Чакай — питам аз. — Ти няма ли да дойдеш с нас?

Усещам ръката му върху бузата си. Бутам я, защото знам какво означава това.

— Идваш с нас, Ивън — казвам му.

— Имам още работа.

— Моля, моля! — Търся да го уловя в тъмното. Хващам ръката му и го дърпам силно. — Идваш с нас.

— Ще те открия, Каси. Както винаги…

— Не, Ивън. Този път не си сигурен.

— Каси… — Никак не ми харесва как произнася името ми. Гласът му е твърде тих, твърде тъжен, твърде като за довиждане. — Лъгал съм се, като казах, че съм и двете, и нито едно от двете. Няма как да съм такъв. Трябва да избера, вече го знам със сигурност.

— Стой за момент! — казва Бен. — Каси, той да не е от извънземните?

— Сложен въпрос — отговарям аз. — Ще ти обясня по-късно. — Хващам ръката на Ивън с двете си ръце и я притискам в гърдите си. — Не ме оставяй отново.

— Ти ме остави, не помниш ли! Той разперва пръсти върху сърцето ми, сякаш го държи, сякаш му принадлежи, сякаш е някаква трудно, но честно завоювана територия.

Примирявам се. Какво мога да направя — да опря пистолет в главата му? Щом е стигнал дотук, ще стигне и до края.

— Къде точно е север — питам аз, като се притискам в пръстите му.

— Не знам. Но е най-краткият път към най-отдалеченото място.

— Най-отдалечено от какво?

— От тук. Изчакайте самолета. Щом излети, тичайте. Бен, ти ще можеш ли?

— Мисля, че да.

— Да бягаш бързо.

— Да. — Но не звучи твърде уверено.

— Изчакайте самолета — повтаря шепнешком Ивън. — Да не забравите.

Целува ме силно и тръгвам без него по стълбището. Чувствам дъха на Бен във врата си, топъл в хладния въздух.

— Ако разбирам какво става тук… — казва той. — Кой е този човек… какъв е… Откъде дойде… и къде отиде…

— Мисля, че към арсенала.

„Някой е бил вече там и е оставил кървава диря.“

„Боже, Ивън. Сега знам защо не ми каза.“

— Няма да остане и помен от базата.

87.

Пътят ни нагоре е всичко друго, но не и порив към свободата. Ние практически пълзим. Вкопчени един в друг — аз отпред, Бен отзад и Сами по средата. Тясното пространство е пълно с фин прах и скоро всички кихаме и кашляме така, че можем да бъдем чути от всеки Заглушител в радиус от пет километра разстояние. Движа се с протегната напред ръка, опипвам и шепнешком съобщавам докъде сме стигнали.

— Първа площадка!

Сто години по-късно стигаме до втората. Почти половината път догоре, но още не сме се натъкнали на отломките.

„Трябва да избера.“

Сега, когато си отиде и вече е твърде късно, имам цял куп доводи, с които можех да го задържа. Най-добрият от тях?

„Няма да имаш време.“

Окото избухва след… колко? Минута-две. Няма да стигне и до изхода на оръжейната. „Ако си решил да се жертваш, за да ни спасиш, не обещавай да ме намериш, защото няма да си жив след експлозията.“

Освен ако… Има възможност Очите да се взривят от разстояние. С малкия сребрист уред, който носеше?

„Не. Ако беше възможно, щеше да дойде с нас и да ги взриви, като се отдалечим от базата.“

По дяволите. Винаги, щом реша, че съм започнала да разбирам Ивън Уокър, излиза, че съм се заблуждавала. Сякаш съм сляпа по рождение и се мъча да си представя дъгата. Ако стане това, от което се боя, дали ще почувствам смъртта му, както той е почувствал смъртта на Лорън — като удар с юмрук?

Малко преди третата площадка се сблъсквам с камък. Обръщам се към Бен и прошепвам:

— Ще проверя дали има проход.

Подавам му пистолета и се вкопчвам в ръбестите издатини. Никога не съм се катерила по скали.

Само след метър се подхлъзвам и се свличам, удряйки брадичката си.

— Дай да опитам аз — казва Бен.

— Глупости. С тези рани.

— Може пък да успея — казва той.

Щом иска… Държа Сами, докато Бен се катери по камарата от бетон и арматура. Чувам го как сумти, докато се пресяга да търси за какво да се улови. Нещо мокро капва върху носа ми. Кръв.

— Добре ли си? — тихо подвиквам аз.

— Ъъ… Какво се разбира под „добре“?

— Че ти е останало малко кръв.

— В такъв случай съм добре.

„Той е слаб“, каза Вош. Помня го от училище — широкоплещест, гъвкав като пантера, с убийствена усмивка, господар в своя свят. Всичко друго, но не и слаб. Но онзи Бен Периш не е този, който мъчително си проправя път през камарата от раздробен бетон и огънат метал. Новият Бен Периш е с очи на ранен звяр. Не зная какво е преживял от деня, в който го видях за последно във физкултурния салон, но знам, че Другите са успели да отсеят слабите от силните.

Слабите са били пометени.

Точно тук е сгрешил Вош. Не убиеш ли всички наведнъж, тези, които останат, няма да са слабите.

Ще останат най-силните — огънатите, но непречупените, извитите пръчки в този натрошен бетон.

Наводнения, пожари, земетресения, болести, глад, предателства, убийства, самота.

Това, което не ни убива, ни прави по-силни. По-твърди. Учи ни.

От плуговете ковеш мечове, драги Вош. Каляваш ни.

Ние сме глината, а ти — Микеланджело.

Ще бъдем шедьовъра ти.

88.

— Е? — казвам аз, след като минават няколко минути и Бен не слиза — нито по бързия, нито по бавния начин.

— Точно колкото… да се проврем. — Гласът му идва отдалеч. — Доста камъни има. Но горе се вижда светлина.

— Светлина?

— Ярка светлина. Както от прожектори. И…

— И? И какво?

— И е много хлъзгаво. Рони се под краката ми.

Клякам пред Сами, казвам му да се качи на раменете ми и да се улови за шията ми.

— Дръж се здраво, Сам. — Той ме стиска за гърлото. — А-а! — задавям се аз. — Не толкова здраво!

— Да не вземеш да ме изпуснеш, ей! — шушне Сам.

— За нищо на света, братчето ми.

Той залепя лице в гърба ми, успокоен, че няма да му се случи нищо. Минал е през четири извънземни атаки, преживял е Бог знае какво във фабриката за смърт на Вош и все още вярва, че кой знае как, всичко ще е наред.

„Безнадеждно е, знаете го“, ни каза Вош. Чувала съм го и преди с друг глас — моя глас — в палатката ми в гората и под колата на магистралата. Безнадеждно. Безполезно. Безсмислено.

Вош го казваше, а аз вярвах.

Спомням си морето от личица долу в бомбоубежището. Ако ме бяха попитали, това ли щях да им отговоря? Че няма надежда, че е безсмислено? Или щях да кажа: „Качете се на раменете ми и се дръжте здраво!“

Посягам. Хващам. Придърпвам. Крачка. Почивка.

Посягам. Хващам. Придърпвам. Крачка. Почивка.

„Качете се на раменете ми и се дръжте здраво!“

89.

Бен сграбчва китките ми, за да ме изтегли над развалините, но аз му казвам първо да дръпне Сами. Останала съм без дъх. Стоя и чакам. Той се връща и внимателно ме извлича през един тесен процеп, точно колкото да мине тялото ми. Мракът тук не е така гъст и виждам измършавялото лице Бен, цялото в прах, окървавено и одраскано.

— Близо е — шепне той. — На три-четири метра. — Тясно е и не можем да се изправим. Лежим по корем, почти нос до нос. — Няма нищо отгоре, Каси. Лагерът е изчезнал. Просто… се е стопил.

Кимам. Виждала съм какво правят Очите със собствените си очи.

— Чакай да си почина — казвам аз и ни в клин, ни в ръкав се питам: „А ако ми е лош дъхът?“ Не помня откога не съм си мила зъбите. — Добре ли си, Самс?

— Да.

— А ти? — пита Бен.

— Какво се разбира под „добре“?

— Всеки път различно — казва той. — Пуснали са прожектори.

— Самолетът?

— Там е. Огромен. От онези, товарните.

— Доста деца са все пак.

Пълзим към ивицата светлина, процеждаща се през процепа между руините и стената. Адски трудно е. Сами хленчи. Ръцете му са ожулени до кръв, тялото му е насинено от острите ръбове на камъните. Толкова е тясно, че гърбовете ни се трият в тавана. Заклещвам се и Бен няколко минути ме дърпа насам-натам, за да ме освободи. Светлината изтласква назад мрака, усилва се и вече е така ярка, че различавам прашинките, които танцуват на мастиления фон.

— Жаден съм — хленчи Сами.

— Почти стигнахме — казвам му бодро аз. — Виждаш ли светлината?

Горе пред очите ми се разкрива мъртва долина — лагерът на смъртта, умножен по десет. Пустинният пейзаж е осветен от прожектори, полюшващи се на набързо издигнати стълбове, втъкнати във вентилационните шахти на бункера.

Нощното небе над нас е обсипано с безпилотни самолети. Стотици, увиснали неподвижно. Сивите им търбуси проблясват в светлината на прожекторите. На земята под тях, далеч вдясно, перпендикулярно към нас, дреме огромен самолет. Като излети, ще профучи точно под носа ни.

— Дали са качили… — започвам аз, но Бен шътка:

— Включиха двигателите!

— Къде е север?

— На „два часа“ — сочи той. Бял е като платно. Челюстта му виси, като на задъхано куче. Като се навежда, виждам, че цялата му риза отпред е мокра.

— Можеш ли да бягаш? — питам аз.

— Трябва. Така че — да.

Обръщам се към Сам.

— Като се покажем, се мяташ пак на гърба ми, ясно?

— Че аз мога да тичам, Каси — възкликва Сами. — И то как!

— Аз ще го нося — предлага Бен.

— Стига глупости — казвам аз.

— Не съм толкова слаб, колкото изглеждам. — Явно се е сетил за Вош.

— Не, разбира се — казвам аз. — Но ако го носиш, с нас е свършено.

— Същото се отнася и за теб.

— Той ми е брат. Аз ще го нося, точка. И си ранен, тъй че…

Толкова. Думите ми се удавят в рева на огромния самолет, идващ към нас, набирайки скорост.

— Давай! — извиква Бен, но не го чувам. Трябва да гадая по устните му.

90.

С кански усилия изпълзяваме от дупката. Студеният въздух вибрира в съзвучие с оглушителния грохот на огромното туловище, което препуска по вкаменената земя. В мига, в който профучава край нас и се отлепя предния колесник, избухва първият взрив.

„Малко избързваш, Ивън.“

Земята се разлюлява и ние хукваме. Сами се подмята върху гърба ми, а зад нас стълбището се срива безшумно, защото ревът на самолета заглушава всичко останало. Горещата струя от двигателите ме блъска вляво. Залитам и за малко да падна. Бен ме хваща и ме лашка напред.

В следващия момент политам. Земята се издува като балон, после се свива и се разцепва с такъв трясък, че май ми се пукат тъпанчетата. За късмет на Сам падам по корем, но оставам без дъх от удара. Теглото на Сами в миг изчезва и виждам Бен да го мята на своя гръб. Изправям се, но не мога да ги догоня и си мисля: „Нямам сили… нямам сили, Господи.“

Земята пред нас се простира до безкрайност. Зад нас е засмукана в черна дупка и тя ни преследва, защото се разширява, поглъщайки всичко по пътя си. Едно подхлъзване и ще ни всмуче, а телата ни ще бъдат смлени на микроскопични късчета.

Нещо оглушително изпищява във въздуха и един безпилотен самолет се разбива на десетина метра от мен. От удара се разлита на шрапнел от хиляди, остри като бръснач парчета, които раздират блузата ми и се забиват в кожата ми.

Дъждът от безпилотни самолети има своя мелодия и ритъм. Писък, като от сирена. Взрив при сблъсъка с твърдата като камък почва. Градушка от отломки. Ние тичаме и се крием от този смъртоносен дъжд, като лъкатушим през безжизнения пейзаж, докато той изчезва зад нас, погълнат от гладната черна дупка, втурнала се по петите ни.

Имам и друг проблем. Коляното ми. Старата травма от изстрела на Заглушителя. При всяка крачка ме срязва ужасна болка, която забавя темпото ми. Изоставам и сякаш не тичам, а крачка след крачка падам, докато някой разбива с чук коляното ми.

В съвършената пустош пред нас се мярва някаква драскотина. Увеличава се. Приближава се, лети право към нас.

— Бен! — крещя аз, но той не може да ме чуе от воя, тътена и оглушителните имплозии на двеста тона скални, срутващи се във вакуума, създаден от Очите.

Размитата сянка, която лети към нас, се оформя в контур, който се превръща в джип, настръхнал от артилерийски куполи с насочени оръжия.

Фукльовци.

Вече и Бен го вижда, но няма какво да правим. Не можем да спрем, не можем и да се върнем. „Дано ги засмуче и тях“, мисля си аз злорадо.

И в този момент падам.

Не разбирам защо. Дори не си спомням падането. Пльосвам се по лице върху нещо като камък и се питам: „Тая пък стена откъде дойде?“ Сигурно ми се е схванало коляното. Или съм се подхлъзнала в собствената си кръв. Но съм по корем и чувам как земята под мен плаче и пищи, докато дупката я раздира. Като живо същество, разкъсвано от гладни хищници.

Правя опит да се надигна, но почвата нещо не ми помага. Сгърчва се под мен и пак съм долу. Бен и Сам са на няколко метра по-напред, все още прави. Джипът заковава пред тях с пушек на гуми. Още не е спрял и вратата се отваря. Подава се едно мършаво хлапе и протяга ръка към Бен.

Бен му подхвърля Сами, то го издърпва вътре и блъска с юмрук по джипа, сякаш да каже: „Давай, Периш, тръгваме!“

Но вместо да се качи, Бен Периш се обръща и хуква назад за мен.

Махам му да се маха: „Няма време, не виждаш ли!“

Вече усещам дъха на звяра върху голите си крака: горещ, прашен — разпрашен камък и пръст, когато земята между мен и Бен се пропуква и късчето, на което оставам аз, бавно се свлича в тъмната му паст.

С което и аз се свличам, отдалечавайки се от Бен, който мъдро се е проснал по корем на ръба на цепнатината, за да не полети с мен в бездната. Пръстите ни се докосват, флиртуват един с друг и неговото кутре се сключва с моето:

„Ще ме спасиш, нали Периш?“

„Естествено!“

Но как да ме изтегли само с кутре! Има четвърт секунда, за да реши и той решава: пуска пръста ми. Ръката му се стрелва, без право на втори опит и сграбчва китката ми.

Виждам, че устата му се отваря, но не чувам какво казва. Издърпва ме с две ръце, усуква се като гюлетласкач и ме запраща към джипа. Летя, наистина.

Друга ръка сграбчва ръката ми и ме дръпва вътре. Полетът завършва върху коленете на мършавото хлапе, което отблизо се оказва момиче с тъмни очи и лъскава, права черна коса. През рамо виждам как Бен се засилва да скочи отзад в джипа, но не виждам дали успява. Лашкам се във вратата, докато шофьорът прави рязка маневра, за да избегне един падащ безпилотен самолет. После потегля с мръсна газ.

Дупката вече е погълнала прожекторите, но нощта е ясна и виждам как ръба на ямата гони на метри джипа. Зинала хищна паст. Шофьорът, който е твърде млад, за да има книжка, бясно лъкатуши, промъквайки се през пороя от безпилотни летателни апарати, избухващи навсякъде около нас. Един пада на метри пред бронята и прелитаме право през взрива. Стъклото се пръсва и ни обсипва със стъклен дъжд.

Задните колела поднасят, джипът подхвръква и пада на сантиметри от пропастта. Не искам да гледам в бездната и вдигам очи нагоре.

Там корабът майка величествено се носи по тъмното небе.

А под него пада още един безпилотен самолет.

„Не, сякаш не е безпилотен самолет. Защото блести.“

Падаща звезда е — с опашка от светлина: сребърната верижка, която я свързва с рая.

91.

Малко преди зазоряване вече сме на километри оттам, притаени под един надлез. Едно клепоухо момче, на което викат Дъмбо, е коленичило до Бен и сменя превръзката му. Вече се е погрижил за мен и Сами, извадил е късчетата метал и е тампонирал, зашил и превързал раните ни.

Попита ме от какво е пострадал кракът ми. Казах, че ме е простреляла акула. Не реагира. Не се учуди, не се засмя, нищо. Сякаш в тези размирни времена да те застреля акула е нещо съвсем естествено. Като това да сменят името ти на Дъмбо. Като го попитах за истинското му име, той отговори… Дъмбо.

Бен е Зомби, Сами е Фъстъка, Дъмбо е Дъмбо. А, и това сладко хлапе Кекса, което не говори. Дали не може, или не иска, не знам. И Малката — дребно момиче, не много по-голямо от Самс, доста щуро, което, както се има предвид, че размахва един зареден M16, е малко притеснително.

Накрая и красивото тъмнокосо момиче, по прякор Катализатора, на възраст като мен, което освен адски лъскава и права черна коса има и безупречна кожа на топмодел. От тези, които нагло ви зяпат от кориците на модните списания край касите в супермаркетите. Само дето Катализатора изобщо не се усмихва. Също както Кекса мълчи. Ще трябва да се задоволя с предположението, че й липсва някой преден зъб.

Струва ми се, че има нещо между нея и Бен. Нищо чудно да са гаджета. Сума ти време говориха, като се видяха. Не че съм ги подслушвала или нещо от този род, но се случих наблизо и долових разни думи: „шах“… „кръг“… „усмивка“…

После чух Бен да пита:

— Откъде взехте джипа?

— Късмет — каза тя. — Пренасяха оръжия и боеприпаси към някакъв склад на около два километра западно от базата. Предполагам, в очакване на бомбардировките. С охрана, разбира се, но Кекса и аз ги изпреварихме.

— Не трябваше да се връщаш.

— Добре че се върнах, иначе сега нямаше да разговаряме.

— Нямам предвид това. След като сте видели как взривяват базата, е трябвало да се приберете в Дейтън. Сигурно сме единствените, които знаят истината за Петата вълна. А тя е по-важна от мен.

— Ти как се върна да прибереш Фъстъка!

— То е друго.

— Зомби, не бъди глупав. — Бен — глупав? — Не разбираш ли? В мига, в който решим, че един от нас не е важен, те вече са спечелили.

Длъжна съм да се съглася с Мис „Кадифена кожа“. Докато гушкам малкото си братче в скута си, за да му е топло. Върху насипа от пръст, от който се вижда запустялата магистрала. Под небе, претъпкано с един милиард звезди. За които сигурно сме съвсем дребни, но да си мислят каквото щат. Защото всеки — и най-дребният, най-слабият и най-незначителният — е важен.

Още малко и ще се зазори. Усеща се. Светът чака със затаен дъх, защото нищо не гарантира изгрева. Че е имало вчера не означава, че ще има утре.

Какво каза Ивън?

„Идваме и си отиваме, и не е важно колко стоим, а как използваме времето си.“

И аз прошепвам: „Еднодневка“. Името, с което ме нарече.

Той е бил в мен. Бил е в мен и аз съм била в него, заедно в един необятен космос и не е имало място, където завършва той и започвам аз.

Сами се размърдва в скута ми. Беше задрямал.

— Каси, защо плачеш?

— Не плача. Кротувай, спи.

Той лекичко ме перва по бузата.

— Плачеш.

Някой идва към нас. Бен. Припряно бърша сълзите си. Той предпазливо сяда, като тихо изохква. Не се гледаме. Взираме се в огнените хълцукания на сриващите се безпилотни самолети на хоризонта. Слушаме самотния вятър, свистящ в сухите клони на дърветата. Чувстваме студенината на замръзналата земя, която се просмуква през подметките на обувките ни.

— Исках да ти благодаря — казва той.

— За какво? — питам аз.

— Ти ми спаси живота.

Свивам рамене.

— Ти пък ме измъкна от пропастта — казвам аз. — Така че сме квит.

Лицето ми е в превръзки, косата ми прилича на щъркелово гнездо, а в униформата съм като малък оловен войник, но Бен Периш се навежда и ме целува. Клъвва ме съвсем леко, наполовина по бузата, наполовина по устните.

— Това… за какво? — питам аз и гласът ми излиза като слабо поскръцване. Гласът на малкото момиче от много отдавна, Каси с луничавото лице, с рошавата коса и кокалестите колене, най-обикновено момиче, което се случи да пътува с него в един най-обикновен жълт училищен автобус, в един най-обикновен ден.

Във всичките ми фантазии за първата ни целувка — около шестстотин хиляди на брой — нито веднъж не съм си я представяла така. Мечтаната ни целувка обикновено включваше лунна светлина, мъгла или лунна светлина и мъгла. Някаква загадъчна и романтична комбинация, при това не къде да е. Лунна мъгла до езеро или сънна река: романтично. Лунна мъгла на почти всяко друго място, като например тясна уличка: Джак Изкормвача.

„Помниш ли за бебетата?“ — питах го аз в моите фантазии. И Бен винаги казваше: „О, да! Как да не помня! Бебетата!“

— Бен, чудя се дали помниш… Бяхме в автобуса, на път за даскало, в прогимназията и ти разправяше за сестра си, а аз казах, че ми се е родило братче. Та се чудя помниш ли, че са се родили заедно. Не заедно — ако беше така, щяха да са близнаци, ха-ха; искам да кажа, едновременно. Не точно едновременно, с разлика от една седмица. Сами и сестричката ти. Бебетата.

— Ъъ… Какви бебета?

— Все едно. Не е важно.

— Вече няма маловажни неща.

Треперя. Той изглежда го забелязва, защото ме прегръща и седим така дълго време: аз — с ръце около Сами, Бен — с ръка около мен, а тримата заедно — втренчени в слънцето, което изплава над хоризонта, заличавайки мрака с взрив от златна светлина.

Благодарности:

Писането на роман може и да е самотно занимание, но издаването му не е и ще съм черен неблагодарник, ако присвоя всички заслуги за себе си. Дължа огромна признателност на издателите си — за неизмеримия им ентусиазъм, който дори се увеличи, когато проектът надхвърли всичките ни очаквания. Огромни благодарности на Дон Вайсберг, Дженифър Бесер, Шанта Нюлин, Дейвид Бригс, Дженифър Лоха, Паула Садлър и Сара Хюз.

Имаше моменти, в които бях убеден, че редакторката ми, несъкрушимата Ейриън Люин, ми провожда гибелни сатанински сили, с цел да изпита издръжливостта ми и като всеки велик редактор — да ме доведе до сенчестите предели на способностите ми. През многото чернови, безкрайни поправки и безброй промени, нищо не успя да разклати вярата на Ейри в ръкописа — и в мен.

Моят агент, Брайън Дефиоре, заслужава медал (или поне лъскава грамота в елегантна рамка) затова че с военна строгост надмогваше писателското ми малодушие. Брайън е от онзи рядък вид агенти, които не се колебаят да пребродят и най-непроходимото тресавище със своя клиент. Винаги готов — не бих казал „изгарящ от желание“ — да те изслуша, да ти подаде ръка и да прочете четиристотин седемдесет и деветия вариант на един вечно менящ се ръкопис. Тъй като няма да си признае, че е велик, ще го кажа аз: Брайън, ти си велик!

Благодаря на Адам Скиър за вещината, с която продаде авторските права в чужбина, както и на Матю Шнайдер, който смело покори странния, прекрасен и загадъчен свят на киното и вложи мистичните си умения с внушаващ благоговение резултат, далеч преди книгата да е завършена. Ще ми се като писател да съм поне наполовина така добър, колкото е той в своята работа.

Семейството на писателя страда най-много, докато се създава една книга. Честно казано, не знам как ме изтърпяха — дългите нощи, мрачните ми мълчания, празните погледи, обърканите отговори на въпросите, които изобщо не бяха ми задавали. На сина си, Джейк дължа сърдечни благодарности за това, че ми помогна да погледна на света през очите на тийнейджър и особено за думата „шефе“, когато най-много ми трябваше.

Няма човек, на когото да съм по-задължен от жена ми, Санди. От един наш среднощен разговор, изпълнен с опияняващата смесица от веселие и страх, така характерна за много от среднощните ни разговори, се роди тази книга. От него и от един много странен спор, няколко месеца по-късно, в който сравнявахме пришествие на извънземни с нападение на мумии. Тя е безстрашният ми водач, най-добрият ми критик, най-заклетият поклонник и най-яростният ми защитник. Тя е и най-добрият ми приятел.

Докато пишех тази книга, загубих един скъп другар и спътник в писателската ми самота, моето вярно куче, Кейси, което не се боеше от нищо, щурмуваше всеки плаж и воюваше за всяка педя земя, редом с мен. Ще ми липсваш, Кейс.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.